ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6592/25 Справа № 235/1105/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Назаренко Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участі секретаря судового засідання – Триполець В.О.,

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 ,
Відповідач: ОСОБА_2 ,
Скаржник: ОСОБА_3 , 
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_3 на ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 травня 2024року, головуючий у суді першої інстанції Назаренко Г.В.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог та вимог заяви
У лютому 2024року ОСОБА_1 подала в суд позов проти ОСОБА_2 з вимогою про відшкодування збитків, завданих за наслідками вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, на підставі ч. 1 ст. 661 ЦПК України, а саме про стягнення ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 4 888 001,00грн.
14 травня 2024року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій позивачка просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача. 
Існування таких вимог пов`язувала з тим, що після відкриття провадження у справі їй стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 здійснив відчуження шляхом укладення 05 квітня 2024року договору дарування належного йому на праві власності нерухомого майна, а саме, квартири, загальною площею 48,6 кв.м, житловою - 16,6 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , та квартири, загальною площею 62 кв.м, житловою - 18,9 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відповідними інформаційними довідками. 
Вважала, що є реальні та беззаперечні обставини того, що у разі невжиття заходів забезпечення позову, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог у справі.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 травня 2024року заяву ОСОБА_1 задоволено.
Забезпечено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить відповідачеві ОСОБА_2 і знаходиться у нього чи в інших осіб.
Суд першої інстанції, задовольняючи заяву, виходив з того, що дії відповідача по відчуженню нерухомого майна реально дають підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у випадку задоволення позову судом, предметом якого є значна вартість вилученої квартири, з чого суд виснував, що заява є обґрунтованою.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
06 травня 2025року ОСОБА_3 подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою засобів поштового зв`язку апеляційну скаргу на ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 травня 2024року.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_3  висловила вимогу про скасування ухвали суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Незаконність та необґрунтованість ухвали суду заявниця пов`язувала з тим, що в межах даної справи ухвалою суду було накладено арешт в тому числі і на належне їй нерухоме майно, чим порушуються її права як власника, оскільки суд зазначив про майно яке знаходиться у відповідача чи в інших осіб.
Заявниця наголошувала на тому, що вона не має будь-яких зобов`язань перед ОСОБА_1 і не є відповідачем у даній справі. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка заперечила проти апеляційної скарги, заявляла що обставини якими скаржник обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору, доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 червня 2025року справу призначено до судового розгляду на 24 червня 2025року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка ухвали, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що дії відповідача по відчуженню нерухомого майна реально дають підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. 
Суд виснував, що саме накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно буде необхідним та співмірним заходом забезпечення позову у даній справі.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, так як висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі суду не відповідають обставинам справи. 
       Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
       Частиною першою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
       Позов забезпечується зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частина перша статті 150 ЦПК України.
       Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
       Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
За конкретних обставин цієї справи вбачається, що предметом спору була майнова вимога про стягнення грошових коштів, однак зміст оскаржуваної ухвали дозволяє припустити що суд ставив під сумнів правомірність правочинів які не були предметом спору у цій справі, оскільки в мотивувальній частині ухвали суд посилався на укладення відповідачем правочинів направлених на відчуження майна відповідача та в резолютивній частині судового рішення вів мову про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить відповідачеві ОСОБА_2 і знаходиться у нього чи в інших осіб.
Із цього випливало, що вимога позивачки про накладення арешту на майно яке на час вирішення питання про забезпечення позову не було предметом справжнього розгляду, оскільки суд застосувавши формулювання про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить відповідачеві ОСОБА_2 і знаходиться у нього чи в інших осіб - фактично арештував майно, належне на час вирішення спору заявниці ОСОБА_3 , яка не була учасником цієї справи та задовольнив позов, не торкаючись суті спору щодо правомірності набуття останньою права власності на нерухоме майно.
У цій справі, навіть припустивши, що оскаржуване втручання було передбачене законодавством і переслідувало мету, яка відповідала суспільному інтересу, воно в будь-якому випадку не відповідало вимозі пропорційності, з причин наведених далі.
       Заявляючи вимоги про забезпечення позову, позивач просив накласти арешт на все рухоме і нерухоме майно відповідача, яке знаходиться у нього чи в інших осіб.
       Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
       Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
       Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
       Водночас, як вбачається із заяви про забезпечення позову, ОСОБА_1 не надала суду повних відомостей щодо належного відповідачу рухомого і нерухомого майна у зв`язку з чим, із урахуванням принципу диспозитивності, не довела співмірності заходів забезпечення позову, на застосуванні яких наполягала позивачка, заявленим позовним вимогам.
       Враховуючи інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких підлягають обмеженню й можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, суд позбавлений можливості за відсутності повних відомостей щодо рухомого і нерухомого майна надати оцінку співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, а отже і застосувати такі заходи. 
З урахуванням наведеного, слід дійти висновку про неможливість забезпечення позову у спосіб, що заявлений позивачем, а саме: шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить відповідачу, та знаходиться у нього чи в інших осіб.
       Посилання позивача на значну суму позову, не може бути єдиним обґрунтуванням необхідності застосування судом заходів забезпечення позову у спосіб, заявлений позивачем.
       Позивачем не було вказано чіткого переліку майна відповідача, а також приблизну вартість цього майна, що унеможливлює вжиття судом заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно.
       Спосіб забезпечення позову, обраний позивачем, шляхом накладення арешту на все нерухоме та рухоме майно відповідача не відповідає принципу співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам.
       Водночас, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції не врахував відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, позовним вимогам та помилково дійшов висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення саме арешту на все майно. 
       Як вбачається з матеріалів справи, заявник, звертаючись до суду першої інстанції, не навела правових підстав для застосування забезпечення позову саме шляхом накладення арешту. Не надала додаткових документів та інших доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб.
       Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
       Колегія суддів вважає, що обраний вид забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно не є співмірним із заявленими позивачем вимогами та таким, що буде обмежувати права власника.
       Арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам. 
       Тож, суд першої інстанції не врахував вищевикладених обставин, не перевірив наявності правових підстав у позивача заявляти вимоги про забезпечення позову саме шляхом накладення арешту на все майно.
       Апеляційний суд приходить до висновку, що застосування такого засобу забезпечення позову як арешт, позивачем належним чином не вмотивовано і може призвести до безпідставної заборони користуватись майном та передачу його іншим особам, що є обмеженням права власності. 
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020року в справі №753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
       Із урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов до помилково висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить відповідачеві ОСОБА_2 і знаходиться у нього чи в інших осіб.
При цьому, позивач не позбавлений права звернутися із заявою про накладення арешту на конкретне майно (нерухоме та/або рухоме (автомобілі, предмети мистецтва, інше коштовне майно, грошові кошти на рахунках, акції, облігації тощо), належне відповідачу, орієнтовною вартістю у межах ціни позову.
       Саме з такого розуміння вищезазначених норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав неповну оцінку, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність ухвали суду та саме невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України задовольнити апеляційну скаргу, скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 – задовольнити.
Ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 травня 2024року – скасувати.
У задоволенні заяви ОСОБА_1  про забезпечення позову — відмовити.  
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 24 червня 2025року.

Судді: