ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2895/25 Справа № 205/9453/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бізяєва Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря Кругман А.М. 

     розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Красєвича А.О. на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2024 року (повний текст виготовлено 11 грудня 2024 року у м. Дніпро) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо перемету спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу – Рябих Вероніка Михайлівна, про визнання недійсним частини договору купівлі-продажу квартири та іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувала тим, що вона разом з чоловіком ОСОБА_3 у 90-х отримала квартиру від держави за адресою: АДРЕСА_1 , в якій вони проживали разом зі своїми дітьми: сином – ОСОБА_4 та донькою – ОСОБА_2 . 
В подальшому квартира була приватизована. Діти підросли, вони з чоловіком почали піклуватися про їх окреме житло. Після смерті її матері ОСОБА_5 у 2002 році відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме: квартира АДРЕСА_2 . Перед смертю матері, в зазначену квартиру зареєструвалась донька ОСОБА_6 та після смерті ОСОБА_5 позивач не прийняла спадщину на користь доньки. У зв`язку з чим, донька стала єдиним спадкоємцем та отримала у власність квартиру. 
Оскільки вони вважали, що забезпечили доньку житлом, то вирішили надати синові гроші на будівлю свого дому, продавши свою 3-х кімнатну квартиру та придбати меншу. Через деякий вона знайшла покупця на свою квартиру та найшла для себе і чоловіка меншу 2 -х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , за яку вона дала завдаток власнику ОСОБА_7 у розмірі - 500 доларів США. За домовленістю між усіма ними було визначено що 3-х кімнатну квартиру продають за 55 000 дол. США, з яких 24 000 дол. США віддали синові на будівлю дому, а на залишок придбали з чоловіком 2-х кімнатну квартиру.
У зв`язку з тим, що залишок був 31 000 дол. США та їм не вистачало коштів для придбання нової меншої квартири, позивач звернулась до АТ «Державний ощадний банк України» із проханням надати споживчий кредит у розмірі 201 000 грн. Вона разом з чоловіком мають високі пенсії, приблизно 25 000 грн. в місяць на двох, тому мали змогу його сплачувати. Працівники банку із причин того що вони є пенсіонерами та інвалідами ЧАЄС - відмовили та запропонували інший варіант - покласти на рахунок банку 30 000 доларів США, а на суму 201 000 грн. укласти кредитний договір та договір іпотеки на їх доньку. З донькою була домовленість в тому, що вони нададуть їй необхідну суму вона «формально» укладе договір купівлі- продажу та іпотеки, квартира буде їхня із чоловіком, а усі платежі за іпотекою будуть сплачувати самі. Після сплати кредиту, донька повинна була повернути квартиру за договором дарування. 29.09.2021 року було укладено договір купівлі -продажу квартири за 55 000 дол. США. Після чого 24 тис. доларів ми віддали сину на будівлю дома, а 01.10.2021 року, вона, донька, ОСОБА_7 прийшли до відділення АТ «Державний ощадний банк України», де донька на своє ім`я уклала договір про споживчий кредит (договір для придбання нерухомості) № 0632/48 на суму 201 000 грн., договір купівлі - продажу квартири №4522, та іпотечний договір № 0632/48/1 серія та номер: 4530, які посвідчив приватний нотаріус ДМНО Рябих В.М. Після укладення договорів, їх син почав будувати собі будинок, а позивач із чоловіком стали проживати і робити ремонт у «своїй» квартирі, сплачувати комунальні послуги. Вона вчасно надавала своїй дочці гроші на сплату кредитних платежів по іпотеці. 
Потім виникли питання у різних соціальних службах із приводу відсутності їхньої з чоловіком реєстрації, з приводу чого і звернулася до своєї доньки з проханням прописати у квартирі та надати необхідні документи, але донька змінила своє ставлення, документів не надала, відмовила у реєстрації. Стосунки між ними та донькою погіршились та на даний час позивач перестала сплачувати іпотечні платежі, розуміючи, що як буде сплачений останній платіж - вони із чоловіком опиняться на вулиці. Зазначала, що її право як власника квартири порушено через те, що реальним покупцем спірної квартири є вона разом з чоловіком, а донька – фіктивним.
Просила визнати частково недійсним у частині покупця укладений 29.09.2021 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Рябих В.М. за реєстровим №4522, перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_1 . Визнати частково недійсним у частині іподекодавця укладений 29.09.2021 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_6 іпотечний договір №0632/48/1, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Рябих В.М. за реєстровим №4530, перевівши право іпотекодавця за цим договором на ОСОБА_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи та практиці Верхового Суду .
З посилання на доводи, аналогічні доводам позовної заяви, зазначав, що позивачем обрано належний та допустимий спосіб захисту у вигляді визнання недійсними договору купівлі-продажу та іпотечного договору в частині, що стосується покупця та іпотекодавця у зв`язку із тим, що фактичним покупцем спірної квартири, яка передана в іпотеку є саме ОСОБА_1 . Крім того позивачем надані належні та допустимі докази того, що квартира набувається у власність за її спільні з чоловіком кошти, а її дочка, як відповідач не надала доказів на спростування цього факту та взагалі ігнорувала судові засідання. Також звертає увагу, що саме позивачка займалась пошуком, продажем та купівлею квартири; позивач зі своїм чоловіком з моменту купівлі і по теперішній час проживають у спірній квартирі та сплачують комунальні послуги; допитані у судовому засіданні свідки підтвердили, що кошти за які купувалась квартира належать саме позивачці.
АТ КБ «ОЩАДБАНК» надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Зокрема зазначав, що між ними та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір для придбання об`єкту нерухомості у забезпечення виконання якого додатково було укладено іпотечний договір. Вказаний кредитний договір виконано кредитором у повному обсязі за власні кошти у зв`язку із чим іпотечне обтяження на предмет іпотеки припинено. При цьому позивач не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона є реальним покупцем та іпотекодержателем за вказаними договорами. Також відповідно до норм чинного матеріального права у разі заміни боржника у зобов`язанні необхідна згода кредитора, а також вони не містять такої правової конструкції, як визнання недійсним договору у частині сторони договору.
В судове засідання з`явилися  ОСОБА_1  та її представник-адвокат Курпіль А.М., представник АТ «Ощадбанк»- Борзенко Л.М..  ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення повістки.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що за договором купівлі-продажу від 29.09.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., зареєстрованим в реєстрі за №5816, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_8 купила належну сторонам квартиру під номером АДРЕСА_5 . Ціна договору 1 427 500 грн.
ОСОБА_3 , ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .
01.10.2021 між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_6 було укладено Договір про споживчий кредит №0632/48 про надання кредиту 201 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,50% річних, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 01.10.2041 року. Цілі кредиту – придбання об`єкту нерухомості за Договором купівлі-продажу. 
01.10.2021 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В.М., відповідно до якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_6 купила (прийняв у власність) кв. АДРЕСА_4 .
Згідно п. 2 договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 961 459 грн. За домовленістю сторін встановлено такий порядок розрахунку із сплати ціни майна: в безготівковому вигляді з поточного рахунку покупця відкритого в АТ «Ощадбанк», на поточний рахунок продавця відкритого в АТ «Ощадбанк». 760 459 грн. покупець сплачує особистими коштами продавцю під час підписання цього Договору. Сторони підписами під договором підтвердили факт сплати цього платежу за продане нерухоме майно. Решта суми 201 000,00 грн. покупець зобов`язується перерахувати на поточний рахунок продавця в день підписання цього договору з використанням банківського кредиту отриманого в АТ «Ощадбанк». Цю суму сторони вважають справедливою, яка відповідає дійсності ціні майна. Купівля-продаж вказаної квартири здійснюється за письмовою згодою чоловіка покупця.
В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_6 01.10.2021 року було укладено іпотечний договір №0632/48/1, предметом іпотеки за яким є двокімнатна квартира, загальною площею 45,10 кв.м., житловою площею 26,70 кв.м. під номером АДРЕСА_4 . 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач обрав неефективний спосіб захисту, оскільки положення ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.
Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права. 
В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_1 посилався на те, що після продажу кв. АДРЕСА_5 , за 55 000 дол. США, ОСОБА_1 підібрала меншу квартиру, проте у зв`язку з тим, що 24000 дол. США вони віддали сину - ОСОБА_4 на будівництво домоволодіння, а залишку у розмірі 31 000 дол. США не вистачало на купівлю квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 звернулась до АТ «Ощадбанк», але через її вік та вік її чоловіка, про отримання коштів у розмірі 200 000 грн. які не вистачали для купівлі нової квартири була отримана відмова. Через що ОСОБА_1 і звернулась до своєї доньки ОСОБА_6 про допомогу, яка складалась з оформленням покупки квартири та певної частини коштів в кредит у банку на ім`я доньки ОСОБА_6 . Проте з часом відносини зіпсувались між донькою та матір`ю, та на вимогу останньої прописати у спірній квартирі, ОСОБА_1 отримала відмову. Саме ОСОБА_1 передавала відповідачу кошти для сплати необхідних щомісячних платежів по кредиту. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Відповідно до частини другої статті 16 ЦПК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року в справі № 757/23249/17(провадження № 14-95цс22)).
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що 
кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. В рішенні від 15 листопада 1996 року в справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують під час виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27листопада 2024 року в cправі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23), від 05 червня 2024 року в справі № 914/2848/22(провадження № 12-66гс23) та ін.
Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Згідно із ст. 657 ЦК України обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.
У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотеки квартири в частині покупця, ОСОБА_1 посилалася, зокрема, на вимоги статті 217 ЦК України.
Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.
Тлумачення вказаної норми свідчить, що під змістом правочину (договору) розуміється сукупність умов. У статті 217 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності окремих частин правочину. Окремою частиною правочину в контексті статті 217 ЦК України є окрема частина змісту правочину (договору), тобто його умова. Недійсність окремої частини договору не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов, які визнаються недійсними або є нікчемними. Слід враховувати, що під час задоволення позову про оспорювання окремих умов договору потрібно з`ясовувати, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов, які визнаються недійсними (Постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 334/7687/21).
В апеляційній скарзі представник позивача посилається зокрема на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17.
Однак Верховний Суд в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15-ц відступив від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року в справі № 265/3310/17, а також від аналогічного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 466/8968/19, про те, що:
1) під час вирішення позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд повинен встановити, що фактично майно було 
придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає; вказаний договір відповідно до статей 235, 236 ЦК України може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.
2) за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно.
Верховний Суд в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15-ц виснував, що нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.
Зазначений правовий висновок було враховано судом першої інстанції, у зв`язку із чим він прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Також у цьому питанні слід звернути увагу на аналогічні висновки викладені в інших постановах Верховного Суду від 20 травня 2024 року в справа № 227/3574/20, від 15 травня 2024 року в справі № 359/5801/21, від 11 січня 2023 року в справі № 461/56/20, від 07 червня 2022 року в справі № 756/15583, від 05 березня 2025 року у справі № 367/6134/19, в яких висновано, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині зазначеного в договорі покупця та переведення прав покупця до іншої особи не підлягають задоволенню саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав в цій частині вимог.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Особа, звертаючись із позовом до суду, має право пред`явити таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 2лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у зв`язку із обранням неефективного способу захисту .
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового немає.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Красєвича А. О. залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 червня 2025 року.

Судді: