Номер провадження: 22-ц/813/3060/25 
Справа № 509/1610/24
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: ОСОБА_1 та її представника Щукіна О.С.,
представника ОСОБА_2 – адвоката Жолобчука О.Л.,
представника органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради – Гаврилюка А.А.

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору: Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Відділу опіки та піклування Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження,-
в с т а н о в и в:

18 березня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Дворніченко Олександр Олексійович, звернулася до суду з позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору: Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Відділу опіки та піклування Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження, в якому просила суд: 
встановити юридичний факт батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 – відносно сина ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Одесі та
внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 №231 від 07.02.2024, здійсненого ВДРАЦС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вказавши у графі «батько» ОСОБА_4 , громадянина України, народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Перещепине, Новомосковського району Дніпропетровської області, що потрібно позивачці для забезпечення найкращих інтересів спільної дитини ОСОБА_1 та загиблого ОСОБА_4 – малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на встановлення загиблого батьком дитини та соціального захисту задля подальшої реалізації малолітнім ОСОБА_5 права призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника та отримання частини одноразової грошової допомоги.
Позов мотивований тим, що позивачка перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 - капітаном ЗСУ, заступником командира 1 батальйону НОМЕР_1 окремої бригади морської піхоти ім. контр-адмірала ОСОБА_6 ( НОМЕР_2 ОБрМП, в/ч НОМЕР_3 , що дислокується в Одеській області), від якого вона завагітніла в травні 2023 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 загинув поблизу н/п Красногорівка, Покровського району Донецької області під час виконання бойового завдання, отримавши поранення несумісні з життям. ІНФОРМАЦІЯ_3 позивачка ОСОБА_1 народила сина ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 08.02.2024 (т. 1, а.с. 7), в якому батьком дитини записаний ОСОБА_7 за вказівкою матері дитини (позивачки) в порядку ст. 135 СК України через те, що остання не перебувала у зареєстрованому шлюбу з загиблим військовослужбовцем ОСОБА_4 , який в свою чергу, на момент своєї смерті, перебував в офіційному шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , з якою у них не було дітей, та з якою він мав намір розірвати шлюб, для чого, спочатку оформив нотаріально посвідчену заяву від 29.06.2023 (реєстр. №1277), якою надав свою згоду на розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , підтвердивши у заяві, що своїм підписом він підтвердив той факт, що зміст цієї заяви та його правові наслідки йому зрозумілі, документ повністю відповідає його волевиявленню, текст заяви ним уважно прочитаний, жодних технічних, логічних помилок не виявлено, а в подальшому, 14 липня 2023 року ОСОБА_4 оформив нотаріально посвідчену довіреність (реєстр. №1206) на свою жінку ОСОБА_2 , якою уповноважив останню бути його представницею у будь-якому ВДРАЦС з усіх без винятку питань, в тому числі питань подання заяви про державну реєстрацію розірвання шлюбу подружжя, яке не має дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .. Під час перебування справи в суді, позивачка самостійно звернулась до КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» Департаменту охорони здоров`я ООДА із заявою про проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи з метою встановлення факту біологічного батьківства загиблого військовослужбовця ОСОБА_4 відносно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народженого нею та висновком експерта №345 від 22.07.2024, шляхом проведення молекулярно-генетичного аналізу ДНК було встановлено, що загиблий військовослужбовець ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 – може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народженого ОСОБА_1 з ймовірністю 99,99999%, що доводить батьківство.
12 серпня 2024 року відповідачка ОСОБА_2 надала суду відзив на позовну заяву, в якому категорично заперечувала проти задоволення безпідставного і необґрунтованого позову ОСОБА_1 , з якою не міг їй зрадити загиблий чоловік, і яка, на її думку, своїм позовом порочить їхній шлюб із загиблим ОСОБА_4 , з яким вона не збиралася розлучатися, а поведінку позивачки вона вважає аморальною, що спричинило їй сильні душевні хвилювання та страждання, а саму подачу такого позову до суду вважає лише корисливі мотиви позивачки, з метою отримання частини грошової допомоги після загибелі її чоловіка ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 51, 59-96, 103, 128-137, 151, 153-156).
В судовому засіданні від 22 жовтня 2024 року позивачка ОСОБА_1 та її представник, адвокат Дворніченко Олександр Олексійович, повністю підтримали позов, який просили задовольнити, повністю підтвердивши обставини своїх доводів, викладених у позові, зазначивши, що вимоги ОСОБА_1 були викладені у виді позовної заяви, а не заяви в порядку окремого провадження, через те, що відповідачка ОСОБА_2 категорично заперечує факт батьківства її загиблого чоловіка ОСОБА_4 по відношенню до малолітнього сина позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а тому виник спір про право на отримання частини одноразової грошової допомоги внаслідок смерті військовослужбовця ОСОБА_4 , який повинен вирішуватися в порядку позовного провадження, що підтверджується заявою заінтересованої особи ОСОБА_3 на адресу судді Приморського районного суду м. Одеси Яреми Х.С., в провадженні якої перебувала заява ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб: Приморського ВДРАЦС, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про встановлення факту батьківства, наслідком чого стала ухвала цього суду від 25 червня 2024 року про залишення позову без розгляду на підставі заяви від 11.03.2024 представника заявниці ОСОБА_1 .. 
Відповідачка ОСОБА_3 (мати загиблого ОСОБА_4 ) в судовому засіданні повністю визнала позов, підтвердивши доводи позивачки, викладені у позові та під час судового засідання.
Відповідачка ОСОБА_2 (дружина загиблого ОСОБА_4 ) в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, зворотними поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток та особисто під розписку, причини неявки не повідомила, надіславши до суду клопотання про слухання справи за її відсутності (т. 1, а.с. 153-155). 
Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належим чином, причини неявки не повідомила, надіславши до суду письмові повідомлення, в яких не заперечувала проти задоволення позову та проханням про слухання справи за її відсутності (т.1, а.с. 25-26, 157-158).
Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: Відділу опіки та піклування Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належим чином, зворотним поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток, причини неявки не повідомив, заяви про слухання справи за його відсутністю, письмових пояснень або заперечень до суду не надіслав (т. 1, а.с. 127,152).
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору: Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Відділу опіки та піклування Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження – задоволено.
Суд встановив юридичний факт батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянина України, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 - відносно сина ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Одесі;
внесено зміни до актового запису про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 №231 від 07.02.2024, здійсненого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вказавши у графі «батько» - ОСОБА_4 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Перещепине, Новомосковського району Дніпропетровської області.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
ОСОБА_3 та представник Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчить рекомендоване повідомлення про отримання судової повістки-повідомлення та довідка про доставку судової повістки-повідомлення до електронного кабінету (т. 2 а.с. 51-60).
26 червня 2025 року від ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи без її участі.
 
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що,  здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.  У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року  №475/97-ВР.
У частині  8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9 статті 7 СК України).
Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 Сімейного кодексу України.
Згідно частини 2 статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.
Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини 1 статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині 3 статті 128 цього Кодексу.
Згідно частини 1 статі 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Судом першої інстанції встановлено і підтверджено позивачкою ОСОБА_1 , що внаслідок фактичних шлюбних та інтимних стосунків, які почалися з березня 2022 року між позивачкою та ОСОБА_4 - капітаном ЗСУ, заступником командира 1 батальйону НОМЕР_1 окремої бригади морської піхоти ім. контр-адмірала ОСОБА_6 ( НОМЕР_2 ОБрМП, в/ч НОМЕР_3 , що дислокується в Одеській області), від якого вона завагітніла в травні 2023 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 загинув поблизу н/п Красногорівка, Покровського району Донецької області під час виконання бойового завдання, отримавши поранення несумісні з життям, що підтверджується повідомленням про смерть (загибель) ІНФОРМАЦІЯ_7 №7197 від 18.08.2023 на ім`я дружини загиблого ОСОБА_2 , з якою він перебував у шлюбі згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 29.09.2017, лікарським свідоцтвом про смерть №2136 від 18.08.2023, а також свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 від 04.08.2023 (т. 1, а.с. 9 зв., 10, 69, 76).
ІНФОРМАЦІЯ_3 позивачка ОСОБА_1 народила сина ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 08.02.2024 (т. 1, а.с. 7), в якому батьком дитини записаний ОСОБА_7 за вказівкою матері дитини (позивачки) в порядку ст. 135 СК України через те, що остання не перебувала у зареєстрованому шлюбу з загиблим військовослужбовцем ОСОБА_4 , який в свою чергу, на момент своєї смерті, перебував в офіційному шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , з якою у них не було дітей, та з якою він мав намір розірвати шлюб, для чого, спочатку оформив нотаріально посвідчену заяву від 29.06.2023 (реєстр. №1277), якою надав свою згоду на розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , підтвердивши у заяві, що своїм підписом він підтвердив той факт, що зміст цієї заяви та його правові наслідки йому зрозумілі, документ повністю відповідає його волевиявленню, текст заяви ним уважно прочитаний, жодних технічних, логічних помилок не виявлено, а в подальшому, 14 липня 2023 року ОСОБА_4 оформив нотаріально посвідчену довіреність (реєстр. №1206) на свою жінку ОСОБА_2 , якою уповноважив останню бути його представницею у будь-якому ВДРАЦС з усіх без винятку питань, в тому числі питань подання заяви про державну реєстрацію розірвання шлюбу подружжя, яке не має дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 7, 8, 11).
Під час перебування справи в суді, позивачка самостійно звернулась до КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» Департаменту охорони здоров?я ООДА із заявою від 11.07.2024 про проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи з метою встановлення факту біологічного батьківства загиблого військовослужбовця ОСОБА_4 відносно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народженого нею (т. 1, а.с. 105).
Висновком експерта №345 від 22.07.2024, шляхом проведення молекулярно-генетичного аналізу ДНК було встановлено, що загиблий військовослужбовець ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 – може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народженого ОСОБА_1 з ймовірністю 99,99999%, таким чином, батьківство практично доведене (т. 1, а.с. 106-112).
Суд звертає увагу на примітку у вказаному висновку про те, що з правами та обов`язками експерта, передбаченими ст. 72 ЦПК України експерти ознайомлені, за дачу завідомо неправдивого висновку експерта та відмову без поважних причин від виконання покладених на експертів обов`язків – несуть відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України (т. 1, а.с. 106).
При чому, дозвіл експертам для проведення вищевказаної експертизи на відібрання біологічного матеріалу, відібраного від загиблого військовослужбовця ОСОБА_4 було здійснено на підставі заяви його матері ОСОБА_3 від 19.08.2023 (т. 1, а.с. 13).
З відзиву на позов вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 категорично заперечує проти задоволення позову та не визнає факту батьківства її загиблого чоловіка по відношенню до малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , метою якого є право на отримання частини одноразової грошової допомоги, про що вона вказала у своєму письмовому відзиві на позов, вважаючи його поданим з корисною метою, а тому, в даному випадку виник спір про право, у зв`язку з чим, на думку суду, беручи до уваги приписи частини 6 статті 294 ЦПК України, позивачкою правомірно подано до суду позов, а не заяву в порядку окремого провадження, про що також вказувала відповідачка ОСОБА_2 у відзиві, враховуючи ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2024 року про залишення без розгляду заяву ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб: Приморського ВДРАЦС, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про встановлення факту батьківства (т. 1, а.с. 84).
Щодо тверджень відповідачки ОСОБА_2 , викладених нею у відзиві на позов з приводу невизнання позову з підстав відсутності доказів фактичних шлюбних відносин позивачки та її чоловіка ОСОБА_4 , який, за її твердженням ніколи їй не зраджував, а якщо б таке сталося, він відразу повідомив її, а також те, що загиблий був зразковим сім`янином, суд відноситься до них критично та до уваги їх не приймає, адже вказані твердження є голослівними і не підтвердженими належними доказами, крім того стосуються морально-етичних норм, оцінку яким не може давати суд, і які повністю спростовуються висновком судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, вказаної вище, який береться судом до уваги, як належний та допустимий доказ.
На думку суду, з урахуванням вищенаведених даних щодо інтимних відносин між позивачкою та загиблим ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , а також висновку судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи №345 від 22.07.2024, проведеної КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» Департаменту охорони здоров`я ООДА, що загиблий військовослужбовець ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 – може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,
народженого ОСОБА_1 з ймовірністю 99,99999%, таким чином, батьківство практично доведене, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову, який підлягає задоволенню в повному обсязі.
Посилання відповідачки ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом помилково не враховано, що в матеріалах справи відсутні докази фактичних шлюбних відносин позивачки та її чоловіка ОСОБА_4 та не підтверджено факт батьківства її загиблого чоловіка по відношенню до малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не приймаються до уваги за таких підстав. 
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12.03.2009 (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають  право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.  Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_1 доведено належним чином обґрунтованість вимог пред`явленого позову, а саме, те, що загиблий військовослужбовець ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
А відповідачами ОСОБА_8 та ОСОБА_3 не спростовані підстави позову та не доведено належним чином, що її чоловік та відповідно син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 – не може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ..
Виходячи зі змісту ст. 8 Конвенції про захист прав та основних свобод згідно якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, наголошуємо, що дитина та її права та інтереси не можуть страждати через стосунки між дорослими.
Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка згідно зі ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Базові положення принципу забезпечення якнайкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07. 1997 №475/97-ВР (Постанова Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №591/6987/20).
Отже, право на повагу до приватного та сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, охоплює щонайменше пріоритетність прав та інтересів дитини, тому встановлення факту батьківства відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Так, розглядаючи аналогічну справу, Велика палата Верховного Суду у пунктах 6.12, 6.13 постанови від 09.04.2025 у справі №2-856/12 (провадження №14-105звц24) зробила наступний висновок: «ЄСПЛ неодноразово зазначав, що проведення ДНК-експертизи з метою встановлення батьківства наразі є простим і дуже надійним методом, а «її доказова цінність суттєво переважає будь-які інші докази, надані сторонами для підтвердження або спростування факту близьких стосунків» (див., наприклад, згадане рішення у справі «Калачева проти Росії» (Kalacheva v. Russia), пункт 34; «Брауер проти Німеччини» (Brauer v. Germany), заява №3545/04, пункт 43, від 28 травня 2009 року та «Цветелін Пєтков проти Болгарії» (Tsvetelin Petkov v. Bulgaria), заява №2641/06, пункт 55, від 15 липня 2014 року).
У рішенні у справі «Калачева проти росії» (Kalacheva v. Russia) національні суди відмовилися враховувати результати ДНК-експертизи, оскільки сторони не дотрималися певних формальних вимог. На думку Європейського суду, найкращі інтереси дитини у цій справі вимагали однозначної відповіді, хто був батьком дитини, і це питання не могло бути задовільно вирішене без проведення ДНК-експертизи…».
Колегія суддів вважає, що наявний справі висновок експерта судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» Департаменту охорони здоров`я ООДА від 22.07.2024 за №345, складений судово-медичним експертом ОСОБА_9 , який був попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України, з достовірністю та об`єктивністю підтверджує, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 може бути біологічним батьком ОСОБА_5 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Одесі. ОСОБА_1 з ймовірністю 99,99999% (т. 1, а.с. 105-112).
У пункті 6.18. постанови від 09.04.2025 у справі №2-856/12 (провадження №14-105звц24) Велика палата Верховного Суду підкреслила, що «ЄСПЛ у пункті 50 свого рішення (Рішення від 14 березня 2024 року у справі «Молдован проти України) наголосив, що твердження про можливу недостовірність наданого заявником доказу у вигляді результатів ДНК-експертизи було зроблено лише побіжно, воно не вбачається таким, що ґрунтувалося на ретельному аналізі. Зокрема, згадка про «порушення встановленого порядку» під час обробки зразків не була підтверджена жодним посиланням на положення національного законодавства; до того ж твердження, що зразки могли бути замінені, зазвичай потребувало б збору доказів або щонайменше ретельного пояснення конкретних причин для такого припущення, чого зроблено не було».
Проте, відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки, що містяться у висновку експерта судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» Департаменту охорони здоров`я ООДА від 22.07.2024 за №345.
Висновок експерта судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» Департаменту охорони здоров`я ООДА від 22.07.2024 за №345 був долучений до матеріалів справи №509/1610/24 та ОСОБА_2 мала можливість завчасно з ним ознайомитись та надати власні докази на спростування висновку експерта судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» Департаменту охорони здоров`я ООДА від 22.07.2024 за №345.
Отже, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були об`єктивно обізнані про проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 22.07.2024 за №345 та мали можливість ефективно спростувати його під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, проте такими правами не скористалися.
Таким чином, доводи відповідачки ОСОБА_8 в апеляційній скарзі про те, що факт батьківства загиблого військовослужбовця ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_9 у відношенні дитини ОСОБА_5 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_4 , є необґрунтованими й не можуть бути прийнятими до уваги.
Твердження відповідачки ОСОБА_8 в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції при прийнятті позовної заяви ОСОБА_1 та відкритті провадження у справі допустив порушення процесуального законодавства також не відповідають дійсності та є необґрунтованими.
Колегія суддів не приймає до уваги пояснення відповідача ОСОБА_3 від 10 квітня 2025 року, надані суду апеляційної інстанції, про те, що вона визнає апеляційну скаргу та заперечує проти процесуальних дій та заяв, що були здійснені та подані нею у суді першої інстанції за таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 після загибелі свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , була зареєстрована у встановленому порядку за адресою місця проживання матері позивачки ОСОБА_1 – АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади – Овідіопольської сільської ради від 22.09.2023 (т. 1, а.с. 12), добросовісно приймала участь при проведенні судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи (надала згоду на відібрання біологічного матеріалу загиблого під час бойових дій сина) (т. 1, а.с. 13), в судових засіданнях суду першої інстанції та визнавала позов повністю. 
Отже, відповідачка ОСОБА_3 вчиняє суперечливу процесуальну поведінку, що суперечить доктрині «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Дивись, зокрема, Постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04.11.2024 в справі №532/1550/23 (провадження №61-4145сво24)).
Досліджуючи питання дотримання балансу інтересів сторін спору на предмет переваги між захистом порушеного права позивачки на встановлення факту батьківства та правом відповідачів, колегія суддів надає перевагу захисту прав позивача, оскільки відповідачі зловживали процесуальними правами, отже встановлення факту батьківства є пропорційним втручанням у право відповідачів на повагу приватного та сімейного життя, тому їх права не порушено. 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (пункт 60 постанови Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №291/1352/20 (провадження №61-11047св23)).
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Великої палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, інстанції з урахуванням «балансу вірогідностей», колегія суддів вважає, що, на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень позивачки ОСОБА_1 , її вимога заслуговує довіри. Враховуючи засади справедливості, добросовісності та розумності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що загиблий військовослужбовець ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 є біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Таке втручання держави у право відповідачів на повагу права на приватне сімейне життя, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, є необхідним у демократичному суспільстві, буде пропорційним та не несе для відповідача надмірний тягар. 
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку в судовому засіданні позивачкою доведено належним чином, що відповідачі порушують її права та права дитини. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право підлягає судовому захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Системний аналіз наведених норм права, правові висновки Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивачка отримала ефективний засіб юридичного захисту щодо встановлення батьківства відносно своєї дитини, що передбачено статтями 6, 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову в повному обсязі. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містять.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2024 року - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 09 липня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

Р.Д. Громік

                                                                                                                    С.М. Сегеда