ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 484/2733/24
провадження № 51 - 367 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                                              ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
засудженого                                              ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 на вирок Миколаївського апеляційного суду від 14 листопада 2024  року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024152110000384за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Североморськ Мурманської області рф, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 червня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього певні обов`язки. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у незаконному придбанні, зберіганні наркотичних засобів без мети збуту у особливо великих розмірах (ч. 3 ст.  309 КК), за обставин, детально викладених у вироку.
Апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу прокурора, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасував та ухвалив в цій частині новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 309 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Початок строку відбування ОСОБА_7 покарання вказав рахувати з моменту його затримання в порядку виконання вироку. В іншій частині вирок залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує, що докази покладені в основу судових рішень є недопустимим. Зазначає, що суди попередніх інстанцій не встановили і не зазначили мотиву та мети правопорушення, не надали оцінки відсутності цих даних в обвинувальному акті, вважаючи обвинувачення сформульованим, що, на думку сторони захисту, доводить неконкретність обвинувачення та порушення права засудженого на захист та підстави, для застосування положень ст. 87 КПК. Вказує, що суди попередніх інстанцій не обґрунтували причини незастосування положень, ч. 2 ст. 66 КК, статей 69, 69-1 КК та не взяття кожної з наведених у вироку обставин в якості пом`якшуючих обставин. Зазначає про порушенням судами вимог ч. 2 ст. 124, п. 8 ч. 2 ст. 297 КПК при вирішенні процесуальних витрат на проведення експертиз. Вказує, що апеляційний суд не застосував положення п. 1 ст. 314- 1 КПК щодо отримання досудової доповіді, не цікавився і не переймався повнотою інформації, що характеризує обвинуваченого та можливістю застосування справедливої та пропорційної діянню міри покарання. Зазначає про відсутність підстав оскарження заступником обласної прокуратури вироку суду, повноваження якого не були перевірені апеляційним судом з огляду на позицію прокурора в суді першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК. Вказує про погіршення апеляційним судом становища засудженого через надання цим судом іншої оцінки обставинам та доказам, ніж судом першої інстанції без їх безпосереднього дослідження, що стало підставою для призначення ОСОБА_7 реальної міри покарання. Зазначає, що суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи зміну покарання на реальний строк великою суспільною небезпечністю кримінального правопорушення, порушив вимоги статей 12, 65, 67, 75 КК.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити. Прокурор заперечувала про її задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.
Оспорювання захисником установлених за результатами судового розгляду фактичних обставин і належність та допустимість доказів, що фактично зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, з огляду на вимоги ст. 438 КПК, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК, всупереч твердженням сторони захисту, місцевим судом зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих усіх обставин справи, які підтверджено доказами, оціненими з урахуванням ст. 94 вказаного Кодексу з точки зору належності, допустимості, достовірності, та сукупністю зібраних доказів, оціненою з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Зокрема місцевим судом в судовому засіданні було досліджено рапорт старшого чергового Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області про реєстрацію 4  квітня 2024 року рапорту слідчого СВ Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області, що по вул. Островського, 39А в м. Первомайську за місцем мешкання ОСОБА_7 було проведено обшук в ході якого виявлено та вилучено пластикові ємкості та полімерний пакет із вмістом речовини рослинного походження в сухому подрібненому стані, зовні схожою на наркотичний засіб канабіс вагою 24 кг та саморобний пристрій для куріння «Бульбулятор»; рапорт слідчого СВ Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області про те, що слідчий просить дозволу на внесення відомостей про вчинений злочин за ч. 3 ст. 309 КК до ЄО для проведення перевірки; протокол обшуку від 4 квітня 2024 року та відеозаписом події обшуку, де за місцем проживання ОСОБА_8 , згідно якого в будинку було виявлено та вилучено: пластмасову пляшку, зошит булого кольору, поліетиленовий пакет, пластмасові ємкості, клітчату сумку, мішок, сім поліетиленових пакетів з речовинами рослинного походження; протокол огляду речей від 4 квітня 2024 року, згідно якого спеціалістом було проведено тест визначення нарковмісності речовини рослинного походження, вилученої під час проведеного обшуку, який підтвердив, що подрібінена речовина являється нарковмісною; висновки експертиз, відповідно до яких надана на дослідження речовина рослинного походження є канабісом, який відноситься до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено, загальна маса якого в перерахунку на висушену речовину, становить 16 852,508 г.
Дослідивши та оцінивши надані стороною обвинувачення докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд правильно встановив обставини кримінального провадження та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у незаконному придбанні, зберіганні наркотичних засобів без мети збуту у особливо великих розмірах (ч. 3 ст.  309 КК).
В суді першої інстанції ОСОБА_7 визнав вину в повному обсязі, погодився з обвинуваченням та стороною захисту не ставилось під сумнів належність і допустимість доказів.
Водночас в апеляційному порядку сторона захисту  також не оскаржувала вирок місцевого суду і не порушувала питання про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та/або про недопустимість чи недостовірність того чи іншого доказу, а також з приводу порушення права засудженого ОСОБА_7 на захист та скасування вироку суду першої інстанції, а навпаки, згідно вироку апеляційного суду, засуджений і його захисник просили залишити без змін вирок районного суду.
Крім цього, в касаційній скарзі захисник також не ставить питання про скасування вироку суду першої інстанції.
Твердження захисника про відсутність підстав оскарження заступником обласної прокурори вироку суду, повноваження якого не були перевірені апеляційним судом, оскільки в суді першої інстанції прокурор просив про призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК, є безпідставними
Так, згідно зі ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Приписи ч. 2 ст. 9 КПК зобов`язують прокурора всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Статтею 393 КПК закріплено право прокурора на апеляційне оскарження судових рішень. При цьому згідно з ч. 4 ст. 36 КПК право на подання апеляційної чи касаційної скарги, заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами мають також незалежно від їх участі в судовому провадженні прокурори вищого рівня: Генеральний прокурор, його перший заступник та заступники, керівник регіональної прокуратури, його перший заступник та заступники.
Обмеження щодо можливості оскарження прокурором судових рішень в апеляційному порядку встановлено лише у ст. 394 КПК, якою передбачено особливості апеляційного оскарження окремих судових рішень.
Виходячи з наведеного, позиція сторони обвинувачення під час судових дебатів у суді першої інстанції щодо призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК та в подальшому подання прокурором вищого рівня, а саме заступником прокурора керівника Миколаївської обласної прокуратури апеляційної скарги, в якій ставилося питання щодо неправильного застосування цієї статті, є проявом самостійності процесуального статусу відповідних прокурорів та не суперечить принципу єдності системи органів прокуратури.
Щодо доводів захисника про те, що апеляційний суд за власною ініціативою не вирішив питання щодо складення досудової доповіді представником уповноваженого органу з питань пробації, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, згідно зі ст. 314-1 КПК досудова доповідь складається представником уповноваженого органу з питань пробації з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання. Така доповідь для суду має виключно рекомендаційний характер. Водночас сторона захисту не позбавлена можливості надати таку інформацію самостійно. Разом з тим складання досудової доповіді щодо ОСОБА_7 не було обов`язковим, при цьому учасниками судового провадження ні перед судом першої інстанції ні перед апеляційним судом вказане питання не порушувалось, а тому доводи про істотні порушення норм КПК в цій частині, є безпідставними.
Доводи захисника про порушення судами при вирішенні питання процесуальних витрат є безпідставними. 
Так, відповідно до ч. 2 ст.124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Проаналізувавши вказану норму закону, можна дійти висновку, що законодавець чітко ставить вимогу перед судом у разі постановлення обвинувального вироку про необхідність стягнення з винної особи усіх документально підтверджених витрат на проведення експертиз у рамках кримінального провадження.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування постановами слідчого СВ Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_9 в рамках даного кримінального провадження було призначено ряд експертиз, вартість яких підтверджена відповідними довідками про витрати на їх проведення.
Таким чином, оскільки в цьому кримінальному провадженні було призначено та проведено ряд експертних досліджень, вартість яких документально підтверджена, то витрати понесені на їх проведення у розумінні вимог ч. 2 ст. 124 КПК підлягають стягненню із особи, визнаної винуватою та засудженої вироком місцевого суду.
Що стосується доводів сторони захисту про погіршення апеляційним судом становища засудженого через надання цим судом іншої оцінки обставинам та доказам ніж судом першої інстанції без їх безпосереднього дослідження, що стало підставою для призначення ОСОБА_7 реальної міри покарання, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 367 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження апеляційній скарзі прокурор просив скасувати вирок в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості і постановити новий вирок. При цьому, окрім іншого, прокурор вказував на те, що суд першої інстанції поверхово оцінив ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, оскільки виходив лише з формальних критеріїв, передбачених ст. 12 КК, однак в повній мірі не врахував суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, того, що злочин пов`язаний із незаконним обігом наркотичних засобів, а також вказував на те, що поза увагою суду залишилось те, що обвинувачений зберігав особливо великий розмір особливо небезпечного наркотичного засобу (16 852,508 г).
Суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги прокурора дійшов висновку про необґрунтоване застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК, а тому скасував вирок в частині призначеного  ОСОБА_7 покарання та ухвалив у цій частині новий вирок, за яким призначив останньому покарання у межах встановлених законом санкцій за вчинене ним кримінальне правопорушення, яке належить відбувати реально, а саме за ч. 3 ст. 309 КК-у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке є мінімальним, що передбачено санкцією вказаної статті.
З висновками суду апеляційної інстанції щодо призначеного ОСОБА_7 покарання, яке необхідно відбувати реально, погоджується і суд касаційної інстанції. 
Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок суду першої інстанції, зазначив, що звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував дані про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, зокрема визнання вини, характер його поведінки на досудовому розслідуванні, що добровільно видав наркотичний засіб, давав визнавальні показання, а також його поведінку в суді. Проте ті ж самі обставини врахував також для призначення ОСОБА_7  покарання в мінімальних межах санкції статті інкримінованого йому злочину. Тобто суд не взяв до уваги, що при вирішенні питання щодо призначення покарання необхідно належним чином дослідити й оцінити всі обставини, які мають значення для справи, а свої висновки докладно обґрунтувати. І лише після вирішення питання про призначення виду та розміру покарання, необхідно встановити достатні підстави для звільнення від його відбування з випробуванням, належним чином вмотивувавши таке рішення.
На переконання апеляційного суду, кількість незаконно придбаної речовини вказує на те, що обвинувачений планував продовжувати вчиняти злочин щодо незаконного зберігання наркотичного засобу упродовж довготривалого періоду, розраховуючи забезпечити себе особливо небезпечним наркотичним засобом протягом тривалого часу в майбутньому і лише втручанням правоохоронних органів, а не за його особистою волею, було припинено вказані протиправні дії.
Колегія суддів не погодилась з висновком суду першої інстанції про визнання судом обставиною, яка знижує суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим діяння  - захворювання на туберкульоз, мотивуючи це тим, що це жодним чином не завадило йому вчинити злочин у сфері незаконного обігу наркотичних засобів.
Так, на думку апеляційного суду не може бути у даному кримінальному провадженні визнано обставиною, що знижує суспільну небезпеку вчиненого діяння - наявність на утриманні неповнолітньої дитини, оскільки матеріали кримінального провадження не містять даних про утримання дитини саме обвинуваченим ОСОБА_7 , з матір`ю дитини обвинувачений розлучений. 
На думку суду апеляційної інстанції, факт зберігання батьком за місцем свого проживання наркотичних засобів, а відтак і місцем, у якому постійно чи тимчасово може перебувати неповнолітній, лише підвищує суспільну небезпеку вчиненого, оскільки може створити хибну модель норми щодо зберігання та вживання наркотичних засобів.
Також суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що звільнення від відбування покарання з випробуванням може застосовуватися у випадках, коли в матеріалах кримінального провадження є дані, які є свідченням того, що зниження суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самого обвинуваченого зумовлює можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, проте суд першої інстанції у оскаржуваному вироку не навів фактів та відомостей, які б свідчили про зниження суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченими кримінального правопорушення.
На переконання апеляційного суду, та обставина, що обвинувачений не перебуває на спеціальних обліках не знижує ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, а є лише даними, які характеризують особу обвинуваченого, та не є підставою для застосування ст. 75 КК.
Колегія суддів зазначила, що місцевий суд безпідставно, не навівши жодного мотивування, як на підставу звільнення від відбування покарання з випробуванням, послався на наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 міцних соціальних зав`язків, оскільки, на переконання апеляційного суду, ці дані не зменшують суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим діяння та жодним чином не виступило стримуючим фактором для вчинення ним тяжкого злочину.
Відтак, на переконання суду апеляційної інстанції, з урахуванням зазначених даних у їх сукупності, рішення суду про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання у місцях позбавлення волі є безпідставним, а тому, внаслідок безпідставно застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК, призначене ОСОБА_7 покарання з іспитовим строком не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через м`якість.
Суд касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду та вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги статей 50, 65 КК, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів. Підстав для застосування положень статей 69, 75 КК колегія суддів не вбачає.
Ті доводи, на які посилається захисник в касаційній скарзі та які, на його думку, дають підстави призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, були взяті до уваги апеляційним судом і обґрунтовано визнані такими, що свідчать лише про можливість призначення мінімального покарання у межах санкції ч. 3 ст. 309 КК.
Також відсутні підстави для застосування положень ст. 69-1 КК, як про це зазначає захисник, оскільки покарання у виді 5 років позбавлення волі не перевищує двох третин максимального строку покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 309 КК, який становить 8 років позбавлення волі.
Інших переконливих аргументів для скасування вироку апеляційного суду, захисник у касаційній скарзі не навів.
Всупереч доводам захисника, оскаржений вирок апеляційного суду є достатньо мотивованим і повною мірою відповідає вимогам статей 370, п. 2 ч. 3 ст. 374, ч. 2 ст. 420 КПК.
Посилання сторони захисту в касаційній скарзі на ряд рішень Верховного Суду є безпідставним, оскільки обставини, установлені в тих кримінальних провадженнях, не є релевантними обставинам цього кримінального провадження.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування чи зміни оскаржуваного вироку, при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено, а тому касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Миколаївського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника-без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                            ОСОБА_3