ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року	Львів	Справа № 380/10044/24 пров. № А/857/13278/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Запотічний І.І., 
суддя                                                     Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на рішення Львівського окружного  адміністративного  суду  від 28 лютого 2025  року у справі № 380/10044/24 (головуючий суддя  Гавдик З.В. м. Львів)  за адміністративним позовом   ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін)  про визнання  протиправним та скасування  рішення, - 
В С Т А Н О В И В:
Позивач  ( ОСОБА_2 ) звернувся  з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) в якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 про відмову ОСОБА_2 у задоволенні рапорту щодо звільнення з військової служби, оформлене листом Військової частини НОМЕР_1 від 10.04.2024 № 08/28788/24-Вн; - зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_2 від 18.03.2024 щодо звільнення з військової служби з урахуванням довідки ЛКК КНП Добромильської міської ради «Добромильська районна лікарня» № 168 від 22.05.2022, припинивши (розірвавши) з ОСОБА_2 контракт про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України та звільнивши ОСОБА_2 з військової служби на підставі абз. 4 пп. г) п. 3 ч. 5  ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю.
В обгрунтування позовних вимог позивач  посилається на  те, що  проходить військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України. Матір`ю позивача є ОСОБА_3 – ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Згідно з довідкою ЛКК КНП Добромильської міської ради «Добромильська районна лікарня» № 168 від 22.05.2022р., яка підписана головою та членами ЛКК, ОСОБА_3 – ІНФОРМАЦІЯ_1 має діагноз: ІХС, дифузний кардіосклероз ГХ ІІІ ст. Хвороба Вельгофа в ст. н. ремісії. Фіброміома матки, наслідки оперативного втручання. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. Стан після перенесеної операції лобно-решітчатого енцефадлоцеле. Хвора потребує постійного стороннього догляду. 
ОСОБА_3 , відповідно до довідки Самбірської міжрайонної ЛТЕК від 14.04.1992 має ІІІ групу інвалідності безстроково.
18.03.2024 позивач звернувся до свого безпосереднього начальника з рапортом про звільнення з військової служби, додавши належним чином оформлені документи, що підтверджують наявність підстав для звільнення.
Листом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ) № 08/28788/24-Вн від 10.04.2024 «Про розгляд рапорту щодо звільнення» повідомлено, що позивачу відмовлено у задоволенні рапорту щодо звільнення з військової служби.
Відмова мотивована тим, що необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), а також батьками своїми чи дружини (чоловіка) підтверджується, на думку відповідача, відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії, тоді як у наданій позивачем довідці серії ВТЕ-4 № 053582 від 14.04.1992 у висновку про умови та характер праці, рекомендованих заходах по відновленню працездатності не визначено потребу у постійному сторонньому догляді.
Будь-яких інших підстав для відмови у задоволенні рапорту позивача відповідачем не наведено.
Не погодившись із  позицією відповідача  позивач звернувся з позовом до суду. 
Рішенням  Львівського окружного  адміністративного суду  від 28 лютого 2025 року  в задоволенні  позову відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції  виходив з того, що документом, який для цілей абзацу 4 підпункту «г» пункту 3 частини 5  статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  може свідчити про необхідність здійснення постійного догляду за повнолітньою особою, може бути зокрема виписка з акту огляду МСЕК, у якій має бути зазначено відомості про необхідність здійснення постійного догляду.
Також судом взято до уваги аргументи відповідача про те, що згадана довідка ЛКК від 22.05.2023 за № 168, не відповідає затвердженим МОЗ України формам медичної облікової документації. Вказана довідка ЛКК КНП Добромильської міської ради «Добромильська районна лікарня» № 168 від 22.05.2022, яка містить запис про потребу матері позивача у постійному сторонньому догляді, не є висновком в розумінні п. 3 ч. 5  ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».  
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, яка  фактично мотивована доводами  адміністративного позову. Просить рішення суду скасувати, та прийняти нове, яким його позовні вимоги задовольнити. 
Військова частина  26 травня 2025 року подала відзив на апеляційну скаргу, з мотивів  викладених у відзиві погоджується  з рішенням суду першої інстанції, просить  таке залишити без змін, а в задоволені  скарги відмовити.
03 червня 2025 року   ОСОБА_2  подав додаткові  пояснення по справі. В поясненнях   апелянт  вважає, що  відповідачем не спростовано  доводи  апеляційної скарги, тому  позивач  наполягає на її задоволенні. 
У відповідності до частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення  з огляду на наступні підстави.
23.02.2023 позивач ( ОСОБА_2 ) уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб рядового складу терміном на три роки з 23 лютого 2023 року по 22 лютого 2026 року.
Військовослужбовці за контрактом можуть звільнитися з військової служби для догляду за матір`ю, якщо вона має інвалідність I або II групи та потребує постійного стороннього догляду, а також якщо військовослужбовець є єдиним працездатним родичем, здатним забезпечити догляд.  Необхідно надати відповідні медичні документи та докази відсутності інших родичів, які можуть здійснювати догляд.  
Судом першої інстанції вірно встановлено що позивач, як військовослужбовець, 19.03.2024 подав рапорт щодо звільнення з військової служби у запас на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої  статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько- консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
У додаток до рапорту надав: - довідку № 168 від 22.05.2022 про захворювання матері; - заключення лікарсько-трудової експертної комісії про інвалідність третьої групи матері №053582 від 14.04.1992; - виписку № 924 із медичної картки МСЕК матері – ОСОБА_3 від 15.03.2023; - акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї виданий 23.05.2023 Старостинським округом №4 Добромильської міської ради. 
Листом від 10.04.2024 №08/28788/24-Вн на зазначений рапорт ІНФОРМАЦІЯ_2  (військова частина НОМЕР_1 ) було надано відповідь, що за результатами розгляду відмовлено щодо звільнення з військової служби із зазначених підстав, у зв`язку з тим, що необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), а також батьками своїми чи дружини (чоловіка) підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. У наданій військовослужбовцем довідці до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії ВТЕ-4 №053582 від 14.04.1992 у висновку про умови та характер праці, рекомендованих заходах по відновленню працездатності не визначено потребу у постійному сторонньому догляді.
Згідно абзацу 1 пункту 288 Положення, у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення.
Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, не розгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.
Оскільки в Україні діє воєнний стан підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби регулюються пунктом 3 частини 5  статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно із абз. 4 пп. г) п. 3 ч. 5  ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, зокрема, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Зокрема однією із підстав зазначеною в цьому пункті (станом на момент виникнення спірних відносин) є звільнення через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Копією довідки ЛКК КНП Добромильської міської ради «Добромильська районна лікарня» № 168 від 22.05.2023, не встановлено належним чином підтверджену потребу ОСОБА_3 у постійному догляді враховуючи наступне.
Частиною 1  статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні»  визначено, що медико-соціальна експертиза осіб з обмеженнями повсякденного функціонування та осіб з інвалідністю проводиться медико-соціальними експертними комісіями, а дітей - лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я.
Відповідно до частини 12  статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні»  положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько- консультативними комісіями закладів охорони здоров`я затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, здійснюється в порядку, визначеному Положенням про медико-соціальну експертизу, яке затверджене  постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317  (далі - Положення № 1317), а хворим, що не досягли повноліття, - Положенням про лікарсько-консультативну комісію, яке затверджено  постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 № 917  (далі - Положення № 917).
Абзацом 2 підпункту 1 пункту 11 Положення № 1317 встановлено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають зокрема потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, групу інвалідності.
Абзацом 5 підпункту 1 пункту 7 Положення № 917 передбачено, що лікарсько- консультативні комісії (далі - ЛКК) визначають зокрема потребу дитини з інвалідністю у постійному сторонньому догляді.
Результати МСЕК відносно хворих, що досягли повноліття, оформлюються первинною обліковою документацією, форми якої затверджено  наказом МОЗ України від 30.07.2012 № 577, зокрема випискою з акту огляду МСЕК (пункт 24 Положення № 1317).
Результати ЛКК відносно хворих, що не досягли повноліття, оформлюються зокрема медичним висновком за формою № 080/о (наказ МОЗ України від 04.12.2001 № 482, пункт 12 Положення № 917).
З проведеного ретельного аналізу наведених нормативних актів в контексті розподілення повноважень між ЛКК та МСЕК, слід прийти до висновку, що необхідність постійного догляду за повнолітньою особою підтверджується відповідним медичним висновком МСЕК. В той же час, необхідність постійного догляду за дитиною підтверджується висновком ЛКК.
Таким чином, документом, який для цілей абзацу 4 підпункту «г» пункту 3 частини 5  статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  може свідчити про необхідність здійснення постійного догляду за повнолітньою особою, може бути зокрема виписка з акту огляду МСЕК, у якій має бути зазначено відомості про необхідність здійснення постійного догляду.
Крім того, довідка ЛКК від 22.05.2023 618, не відповідає затвердженим МОЗ України формам медичної облікової документації, що свідчить про її недопустимість.
Довідка ЛКК КНП Добромильської міської ради «Добромильська районна лікарня» № 168 від 22.05.2022, яка містить медичний висновок про потребу матері позивача у постійному сторонньому догляді, не являється висновком в розумінні пункту 3 частини п`ятої  статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
У наданій довідці від 14.02.1992 Сер. ВТЭ-4 № 053582 виданій ОСОБА_3 1959 р.н. Самбірською міжрайонною ЛТЕК Самбірського міського відділу соціального забезпечення у висновку про умови та характер праці, рекомендованих заходах по відновленню працездатності не визначено потребу у постійному сторонньому догляді.
Щодо довідки від 23.05.2023 № 290, слід зазначити, що згідно  статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»  реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Враховуючи зазначене, належним документом, що містить інформацію про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи, є витяг з Єдиного державного демографічного реєстру або Реєстру територіальної громади.
Поряд з цим, відповідно до інформаційних даних позивача в його особовій справі зазначені наступні члени сім`ї:
мати -   ОСОБА_4 1959 р.н.;
сестра – ОСОБА_5 1988 р.н.
Відповідно до  статті 51 Конституції України,  статті 202 Сімейного кодексу України, та  статті 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні»  обов`язок здійснення догляду за ОСОБА_3  покладено на всіх повнолітніх дітей.
Так, відповідно до частини першої  статті 202 Сімейного кодексу України  повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Згідно зі  статтею 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні»  діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними.
Однак, разом з рапортом позивачем не було надано документів на підтвердження родинних відносин, а також такі не додані і до позовної заяви.
Колегія суддів  зазначає.
Згідно із частинами 1, 2  статті 17 Конституції України  захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як  Конституцією, так і Законами України.
За змістом  статті 65 Конституції України  захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно пункту 20 частини 1  статті 106 Конституції України  передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України протягом періоду з 24.02.2022 продовжувався строк дії воєнного стану в Україні, що триває по даний час.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється  Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Підстави звільнення з військової служби передбачені  статтею 26 Закону №2232-XII  і залежать від виду військової служби, зокрема, щодо військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, такі передбачені частиною п`ятою цієї статті. Так, пунктом першим визначені підстави звільнення таких військовослужбовців у мирний період, другим пунктом - під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану), а пунктом третім - під час воєнного стану.
Зокрема абзацом 3 підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої  статті 26 цього Закону  визначено підставу до звільнення, а саме: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Для звільнення з військової служби військовослужбовець подає командиру рапорт про звільнення з посвідченими копіями документів, що підтверджують у нього такі підстави, перелік яких залежить від конкретних обставин.
Проведений аналіз нормативних актів, а саме Положення про медико-соціальну експертизу, яка затверджена  постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317, Порядок організації експертизи тимчасової втрати працездатності, який затверджений  наказом МОЗ України від 09.04.2008 №189, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02.06.2021 №731/36353 та  Постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 «Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу»  свідчить про те, що необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), а також батьками своїми чи дружини (чоловіка) підтверджується відповідним медичним висновком медико - соціальної експертної комісії. У наданій військовослужбовцем довідці до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії ВТЕ-4 №053582 від 14.04.1992 у висновку про умови та характер праці, рекомендованих заходах по відновленню працездатності не визначено потребу у постійному сторонньому догляді.
Позивач, в обґрунтування своєї позиції, покликається на довідку ЛКК КНП Добромильської міської ради «Добромильська районна лікарня» № 168 від 22.05.2022, в якій зазначено: «Х-ра потребує простійного стороннього догляду терміном з Довідка видана по місцю вимоги».
Суд зазначає що формулювання та зміст вказаної довідки не відповідає наступним вимогам:
Згідно із ч. 1  ст. 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні»  (в редакції на час спірних правовідносин), медико-соціальна експертиза осіб з обмеженнями повсякденного функціонування та осіб з інвалідністю проводиться медико-соціальними експертними комісіями, а дітей - лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я.
Згідно із ч. 12  ст. 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько- консультативними комісіями закладів охорони здоров`я затверджуються Кабінетом Міністрів України. 
Проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, здійснюється в порядку, визначеному Положенням про медико-соціальну експертизу, яке затверджене  постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317  (Положення № 1317), а хворим, що не досягли повноліття, - Положенням про лікарсько-консультативну комісію, яке затверджено  постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 № 917  (Положення № 917). 
Абзацом 2 підпункту 1 пункту 11 Положення № 1317 встановлено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають зокрема потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, групу інвалідності. 
Абзацом 5 підпункту 1 пункту 7 Положення № 917 передбачено, що лікарсько- консультативні комісії (далі - ЛКК) визначають зокрема потребу дитини з інвалідністю у постійному сторонньому догляді.
Результати МСЕК відносно хворих, що досягли повноліття, оформлюються первинною обліковою документацією, форми якої затверджено  наказом МОЗ України від 30.07.2012 № 577, зокрема випискою з акту огляду МСЕК (пункт 24 Положення № 1317).
Результати ЛКК відносно хворих, що не досягли повноліття, оформлюються зокрема медичним висновком за формою № 080/о (наказ МОЗ України від 04.12.2001 № 482, пункт 12 Положення № 917).
Судом першої інстанції вірно враховано  аргументи відповідача про те, що в даному випадку документом, який для цілей абзацу 4 підпункту «г» пункту 3 частини 5  статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  може свідчити про необхідність здійснення постійного догляду за повнолітньою особою, може бути зокрема виписка з акту огляду МСЕК, у якій має бути зазначено відомості про необхідність здійснення постійного догляду, та те, що згадана довідка ЛКК від 22.05.2023 за № 168, не відповідає затвердженим МОЗ України формам медичної облікової документації.
Вказана довідка ЛКК КНП Добромильської міської ради «Добромильська районна лікарня» № 168 від 22.05.2022 яка містить запис про потребу матері позивача у постійному сторонньому догляді, не є висновком в розумінні п. 3 ч. 5  ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Також вірно зазначив суд першої інстанції, що  не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині зобов`язати відповідача  повторно розглянути рапорт позивача від 18.03.2024 щодо його звільнення з військової служби з урахуванням довідки ЛКК КНП Добромильської міської ради «Добромильська районна лікарня» № 168 від 22.05.2022, оскільки вказана довідка не є належним та допустимими доказом права позивача на звільнення з військової служби згідно із абз. 4 п.п. г) п. 3 ч. 5  ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до ч.2  ст.6 КАС України  та  ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі  ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно  ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Керуючись ст. ст. 308,  311,  315,  316,  321,  322,  325,  328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року у справі № 380/10044/24 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар