ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року	Львів	Справа № 460/11652/24 пров. № А/857/32/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача                              Іщук Л. П.,
суддів                                                  Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року  (головуючий суддя Максимчук О.О., м. Рівне) у справі № 460/11652/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області  про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просить  визнати протиправними дії відповідача та зобов`язати його здійснити помісячний розрахунок, нарахування та виплату позивачу на підставі Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року №2050-III компенсації за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, виходячи з суми боргу, що становить 117412,60 грн, за період з 01.07.2021 по 30.09.2023 з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що законодавство не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. Вважає, що ненарахування пенсії не є необхідною умовою для виплати компенсації втрати частини грошових доходів за її несвоєчасну виплату. Зазначає, що пенсійний орган, з вини якого не було вчасно нараховано та виплачено пенсію, повинен здійснити виплату такої пенсії з одночасною виплатою суми компенсації. Невиплата пенсіонеру суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснена виплата заборгованості з пенсії, є порушенням прав пенсіонера на отримання такої компенсації.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  розглядає справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Рівненській області.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02.03.2023 у справі №460/44314/22 позовні вимоги позивача задоволено повністю та вирішено зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області перерахувати та виплатити з 01.07.2021 ОСОБА_1 пенсію, з урахуванням щомісячної доплати у розмірі 2000,00 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 №713 "Про додатковий соціальних захист окремих категорій осіб", без обмеження її максимальним розміром та з урахуванням раніше проведених виплат та здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 01.03.2022 пенсії, з урахуванням індексації, встановленої згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році", без обмеження її максимальним розміром та з урахуванням раніше проведених виплат.
На виконання вказаного рішення суду від 02.03.2023 у справі №460/44314/22 відповідачем було проведено перерахунок пенсії позивача та нараховано йому заборгованість на виконання рішення, яка склала 117412,60 грн, що підтверджується даними з наявного в матеріалах справи проведеного відповідачем розрахунку на доплату (виплату, утримання) пенсії позивачу за пенсійною справою №1704002474 від 23.10.2023.
26.08.2024 позивач звернувся з заявою до відповідача про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати частини пенсії.
Відповідач розглянув вказану заяву позивача та листом від 24.09.2024 №11029-10039/Г-04/8-1700/24 повідомив йому про те, що нарахована сума заборгованості на виконання рішення суду у справі №460/44314/22 склала 117412,60 грн і її внесено до Реєстру судових рішень. Сума перерахованої та сплаченої на виконання судового рішення пенсії носить разовий характер і не підпадає під визначення доходів, передбачених Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати", за порушення строків виплати яких сплачується компенсація. Нарахування та виплата сум компенсації на доходи, виплачені за рішенням суду, вищезазначеними нормативно-правовими актами не передбачені. Оскільки нарахування сум пенсії за рішенням суду у справі №460/44314/22 проведене без порушення термінів та умов визначених законодавством, підстав для нарахування та виплати компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати немає.
Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходів, але така компенсація має здійснюватись відповідачем разом із виплатою суми боргу. Оскільки фактичної виплати нарахованої суми заборгованості пенсії на час звернення позивача до суду не проведено, то у спірних відносинах не настала обставина, з якою законодавець пов`язує виникнення у відповідача обов`язку здійснити нарахування й виплату компенсації втрати частини доходів і немає підстав вважати порушеним право позивача на отримання компенсації втрати частини доходів, відтак, дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача щодо виплати компенсації втрати частини пенсії є передчасними.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2  статті 19 Конституції України  та частини 2  статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до ч. 2  ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України  «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»  від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі  - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159  (далі - Порядок №159).
Статтею 1 Закону №2050-ІІІ  визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно із  статтею 2 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. 
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Відповідно до статей  3,  4 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації  Закону №2050-ІІІ  Кабінетом Міністрів України прийнято Порядок №159, відповідно до пункту 2 якого компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Як визначено в пункті 3 Порядку №159 компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.
Згідно з пунктом 4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
З системного аналізу цих правових норм слід зробити висновок, що основними умовами для виплати компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (в тому числі одноразової грошової допомоги) та 2) виплата нарахованих доходів.
При цьому, виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу і обчислюється за кожен місяць періоду невиплати доходу.
Тобто, закон пов`язує виплату компенсації втрати частини доходів з виплатою основної суми доходу ( статті  3,  4 Закону №2050-ІІІ ).
Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 24 січня 2023 року у справі №200/10176/19-а, від 31 липня 2024 року у справі №  480/1704/19 та інших.

Як вже було встановлено, на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02.03.2023 у справі №460/44314/22 відповідачем було проведено перерахунок пенсії позивача та нараховано йому заборгованість за пенсією, яка склала 117412,60 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи проведеним відповідачем розрахунком на доплату (виплату, утримання) пенсії позивачу за пенсійною справою №1704002474 від 23.10.2023.
Предметом спору є зобов`язання відповідача у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії здійснити помісячний розрахунок, нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Колегія суддів зауважує, що учасники справи визнають, що фактичної виплати заборгованості по недоотриманій пенсії не проведено і у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту виплати відповідачем заборгованості у розмірі 117412,60 грн, нарахованої на виконання рішення суду від 02.03.2023 у справі №460/44314/22.
Отже, оскільки фактичну виплату нарахованої суми заборгованості по пенсії позивачу на час звернення позивача до суду з цим позовом не здійснено, то колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що у спірних відносинах не настала обставина, з якою закон пов`язує виникнення у відповідача обов`язку здійснити нарахування й виплату позивачу компенсації втрати частини доходів, і з висновком суду першої інстанції про передчасність позову.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом від 21 серпня 2024 року у справі № 200/63/23 і суд не вбачає підстав для відступу від цієї позиції, оскільки, як зазначено вище, вона є послідовною.
При цьому, апеляційний суд наголошує на законності і обгрунтованості права позивача на таку компенсацію.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди скаржника з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції.
При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до  ст. 139 КАС України  не здійснюється.
Керуючись ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року  у справі № 460/11652/24 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. І. Шинкар