КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №754/17345/23                                                                                 Головуючий у І інстанції - Саламон О.Б.
апеляційне провадження №22-ц/824/9235/2025                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
24 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А., 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року, постановлену за наслідками розгляду заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання батьківства, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно за законом спадкоємця першої черги після смерті батька,- 
 
установив:
 
У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання батьківства, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно за законом спадкоємця першої черги після смерті батька.
У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із заявою про забезпечення зазначеного вище позову.
В обґрунтування заяви про забезпечення позову, посилався на те, що предмет позову у даній справі, зокрема є визнання права власності на спадкове майно, а саме на 16/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:62:055:0011 площею 0,0371 га.
Вказував, що є всі наявні підстави ставити під сумнів збереження спірного житлового будинку за вказаною вище адресою, оскільки відповідач ОСОБА_1 неодноразово приїжджав до будинку із брокером та потенційними покупцями, та проводив його показ з метою продажу. 
Зазначав, що у разі невжиття заходів забезпечення позову, а саме накладання арешту на майно, та продажу спірного будинку до вирішення справи по суті, та у разі задоволення вимог його позову, може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист його прав, за захистом яких він звернувся до суду, та може бути утруднено або взагалі неможливо виконання судового рішення. 
Просив суд, вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 16/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:62:055:0011 площею 0,0371 га.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року зазначену вище заяву задоволено.
Накладено арешт на 16/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:62:055:0011 площею 0,0371 га
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановленою з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення питання.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначив, що під час накладення судом першої інстанції арешту на майно за заявою позивача не було з`ясовано того, чи існує будь-яка загроза невиконання чи утруднення виконання судового рішення. 
Звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивач вказав, що він, ОСОБА_1 , начебто, неодноразово приїжджав до будинку із брокером та потенційними покупцями, та проводив його показ з метою продажу, однак, вказане не відповідає дійсності та не підтверджене жодними доказами.
Наголошує, що він не мав та не має наміру продавати будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та більше того, це є неможливим через незаконні дії третіх осіб.
Просив суд, ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обґрунтовано наявність зв`язку зі таким способом забезпечення позову як накладення арешту на майно та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист порушеного права позивача та поновлення порушених прав та інтересів позивача. Невжиття заходів забезпечення позову унеможливить ефективний захист прав.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
За змістом ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. 
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; І'1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (аналогічний висновок міститься у п. 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20).
Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 у справі №910/16868/19).
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника, щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:     розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого.
Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його.
Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.
Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.
Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Саме по собі накладення арешту на об`єкт нерухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права і законні його інтереси.
У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/45074/17, Верховний Суд, зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Свою незгоду із оскаржуваною ухвалою апелянт обґрунтовував тим, що під час накладення арешту на майно не було з`ясовано того, чи існує будь-яка загроза невиконання чи утруднення виконання майбутнього судового рішення, оскільки позивач не підтвердив належними доказами, що ОСОБА_1 має намір продавати будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Колегія суддів апеляційного суду не може прийняти вказані доводи апелянта, оскільки заявником обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та предметом позовних вимог, а невжиття вказаного заходу забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду та ефективно захистити права позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Окрім того, зазначаючи про невиправдане обмеження прав власника майна, який не вчиняв жодних дій, направлених на відчуження майна, апелянт таких своїх тверджень належним чином не обґрунтував, доказів на підтвердження такої позиції суду не надав.
Колегія суддів  звертає увагу, що ОСОБА_1 , як власник майна, може  безперешкодно відчужувати його третім особам, які набудуть у власність зазначене майно, як добросовісні набувачі. 
У такому випадку, у разі задоволення позову, майбутнє рішення суду неможливо буде виконати, що призведе до формальності існування судового рішення, яке не відновить порушені права позивача, що в свою чергу буде прямим проявом неефективності судового контролю загалом.
Натомість, забезпечення позову спрямоване виключно на збереження предмета спору до остаточного вирішення питання. Без такого заходу мета судового розгляду може бути нівельована, а його результат - позбавлений практичного значення.
Крім того, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. 
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. 
Колегія суддів звертає увагу, що заходи забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, їх значення полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
Власник нерухомого майна, який є на даний час, може вчинити у будь-який час дії, щодо відчуження спірного майна і такі дії не потребують значного часу. 
Метою забезпечення позову є саме попередження недобросовісних дій відповідача.
При цьому, обраний вид забезпечення позову (арешт майна) не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_1 , оскільки обмежується лише можливість розпорядитися майном до виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. 
Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Згідно вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 26 червня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько
 
Судді                                                                         Т.О. Писана
 
С.О. Журба