П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 червня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/3677/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,
суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року (суддя Іванов Е.А., м. Одеса, повний текст рішення складений 24.03.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача ОСОБА_1 , про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

05.02.2025 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якому позивач просив:
- визнати неправомірними дії відповідача щодо неналежного розгляду в повному об`ємі заяви до поліції про розшук дитини та надання відомостей про місце знаходження дитини від 05.01.2025 року позивача;
- зобов`язати відповідача розглянути повторно заяву позивача до поліції про розшук дитини та надання відомостей про місце знаходження дитини від 05.01.2025 року у відповідності до висновків суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням відповідач та ОСОБА_1 подали апеляційні скаргу, у яких, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач ГУ НП в Одеській області наполягає, що у спірних правовідносинах діяв правомірно, зокрема, з метою встановлення місцезнаходження ОСОБА_3 працівниками поліції було здійснено телефонний дзвінок у мессенджері «WhatsApp» на абонентський номер НОМЕР_1 , який перебуває в користуванні ОСОБА_4 (колишньої дружини заявника та мати ОСОБА_3 ). В ході спілкування із ОСОБА_4 остання повідомила, що її донька – ОСОБА_3 знаходиться з народження із нею, що було підтверджено капітаном поліції ОСОБА_5 під час спілкування з останніми. Безпосередньо цим поліцейським через відеозв`язок встановлено перебування ОСОБА_3 із ОСОБА_4 та підтверджено її особу свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 25.02.2015 ВДРАЦС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. В розмові ОСОБА_6 та ОСОБА_3 заперечили про надання ОСОБА_7 інформації щодо їх місця знаходження, а також фотокарток дитини, що підтверджується заявою ОСОБА_4 про припинення розшукових заходів, спрямованих на встановлення місцезнаходження її доньки. У заяві ОСОБА_6 повідомила, що ОСОБА_3 з моменту народження проживає із нею, протиправних дій відносно дитини не вчинялося. З огляду на викладене, дівчинка у розшук не оголошувалась.
Також апелянт вважає, що позивач ОСОБА_2 зловживає своїм батьківським правом бути законним представником дитини, адже він користується цим правом не з метою захисту прав та інтересів дитини, а з метою захисту своїх особистих прав та інтересів.
Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ГУНП, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначається, що судом першої інстанції не було враховано, що вказане рішення безпосередньо стосується права ОСОБА_1 та ОСОБА_8 на повагу до приватного і сімейного життя – права, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що передбачає невтручання в приватне та сімейне життя, повагу до житла, та застосовне також до таких категорій як персональні дані про людину; встановлення та підтримання стосунків з іншими людьми; збирання, використання інформації про особу; здійснення таємного чи відкритого нагляду (стеження).
Також апелянтка вважає, що позивачем не наведено, а судом першої інстанції не встановлено будь-яких порушень норм чинного законодавства щодо порядку розгляду заяви позивача, відтак рішення суду першої інстанції є безпідставним, необґрунтованим і таким, що ґрунтується на припущеннях, а відтак підлягає скасуванню.
Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Одночасно, посилаючись на необхідність повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справ, позивач просить витребувати від ФОП ОСОБА_9 докази та допитати її та малолітню ОСОБА_8 у якості свідків.
Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.
Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, відзивів на них, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якої є ОСОБА_1 (третя особа).
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний та за Розпорядженням Солом`янської районної державної адміністрації в м. Києві від 23.02.2018 року місце проживання малолітньої доньки визначено із матір`ю, яка переїхала жити до м. Одеси разом із донькою.
05.01.2025 через наявну у позивача інформацію про те, що матір доньки ОСОБА_1 в 2023 році покинула територію України без доньки, позивач подав заяву через електрону пошту з ЕЦП до поліції про розшук дитини ОСОБА_8 13.02.2015 року та надання відомостей про її місце знаходження, в якому поставив низку питань з проханням подати у розшук малолітню дитину ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України. Встановити місце знаходження, перебування дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України. Надати документальне підтвердження місця знаходження перебування дитини ОСОБА_8 . Надати інформацію про місце знаходження перебування дитини ОСОБА_8 , батькові ОСОБА_2 
27.01.2025 року Головне управління Національної поліції в Одеській області надало позивачу відповідь про те, що проведеною перевіркою працівниками поліції місцезнаходження доньки - ОСОБА_3 було встановлено та прийнято заяву про припинення розшукових заходів відносно дитини від матері останньої - ОСОБА_4 . У заяві ОСОБА_6 повідомляє про те, що ОСОБА_3 з моменту народження проживає із нею, протиправних дій відносно дитини не вчинялось. Також ОСОБА_6 , посилаючись на вимоги Закону України від 01.06.2010 №2297 «Про захист персональних даних», заборонила поширювати конфіденційну інформацію стосовно неї та дитини. Враховуючи факт встановлення місцезнаходження ОСОБА_3 , оголошення її розшуку не є доцільним.
Вважаючи, що ГУНП протиправно не надало відповідь на два питання, а саме щодо надання документального підтвердження місця знаходження перебування дитини та надання інформації про місце знаходження перебування дитини, що порушує право та повагу до його сімейного життя, щодо його доньки, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач неправомірно не надав позивачу відомості щодо місця знаходження його доньки та не в повному обсязі розглянув заяву позивача до поліції про розшук дитини та надання відомостей про місце знаходження дитини від 05.01.2025.
Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 40 Конституції України закріплено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР (далі – Закон №393/96-ВР).
Цей Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.
Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб (стаття 3 Закону №393/96-ВР).
Приписами частини першої статті 5 Закону №393/96-ВР закріплено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Частинами першою та третьою статті 15 Закону №393/96-ВР визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями (частина третя статті 7 Закону №393/96-ВР).
Відповідно до частини першої статті 20 Закону №393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Враховуючи викладене колегія суддів доходить висновку, що право громадян на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових осіб закріплено статтею 40 Конституції України та деталізовано у Законі №393/96-ВР. Цей механізм забезпечує можливість участі громадян у державному управлінні, сприяє вдосконаленню діяльності органів влади та захисту законних прав і інтересів. Звернення можуть мати різні форми, зокрема пропозиції, заяви (клопотання) та скарги, які дозволяють громадянам як висловлювати рекомендації, так і вимагати відновлення своїх порушених прав.
Важливим аспектом розгляду звернень є обов`язок державних органів та посадових осіб своєчасно, об`єктивно та відповідно до чинного законодавства перевіряти викладені в них факти, ухвалювати необхідні рішення та забезпечувати їх виконання.
Також, Поліція розглядає заяви про розшук людини на підставі Закону України "Про Національну поліцію", та Інструкції про порядок взаємодії між підрозділами Національної поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовується в апеляційних скаргах, позивач є батьком ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає окремо від нього.
05.01.2025 позивач подав заяву, у якій поставив до поліції низку питань, а саме: подати у розшук малолітню дитину ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити місце знаходження, перебування дитини; надати документальне підтвердження місця знаходження перебування дитини; надати інформацію про місце знаходження перебування дитини.
Листом від 27.01.2025 Головне управління Національної поліції в Одеській області повідомило заявника про те, що проведеною перевіркою працівниками поліції місцезнаходження доньки - ОСОБА_3 було встановлено та прийнято заяву про припинення розшукових заходів відносно дитини від матері останньої - ОСОБА_4 . У заяві ОСОБА_6 повідомляє про те, що ОСОБА_3 з моменту народження проживає із нею, протиправних дій відносно дитини не вчинялось. Також ОСОБА_6 , посилаючись на вимоги Закону України від 01.06.2010 №2297 «Про захист персональних даних», заборонила поширювати конфіденційну інформацію стосовно неї та дитини. Враховуючи факт встановлення місцезнаходження ОСОБА_3 оголошення її розшуку не є доцільним.
Як вбачається з відзиву на позовну заяву та з апеляційної скарги відповідача, ГУПН належним чином (об`єктивно) заяву позивача від 05.01.2025 не розглянуло та викладені у ній доводи не перевірило. Адже надана заявнику відповідь ґрунтується виключно на результатах телефонної розмови з ОСОБА_1 – особою, яку заявник фактично звинувачує у вчиненні протиправних дій щодо їх дитини ОСОБА_8 .
При цьому працівниками поліції пояснення ОСОБА_1 перевірені не були, зокрема суду не надано доказів опитування, зокрема сусідів ОСОБА_1 , проведення зустрічі з дитиною тощо.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає на виконання приписів закону відповідне рішення та вчиняє дії.
У зв`язку із цим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неналежний розгляд ГУПН звернення позивача від 05.01.2025, наслідком чого є підстави для зобов`язання відповідача повторного розглянути таке звернення.
Водночас висновки суду про неправомірність не надання Головним управлінням позивачу відомостей про місця знаходження його доньки є передчасними з наступних міркувань.
У даній справі сторонами визнається, що між колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 склалися неприязні стосунки, які негативно впливають на права їх малолітньої дитини ОСОБА_8 .
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Таким чином, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Аналогічна позиція щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі №213/2822/21.
Цей висновок, хоч і сформульований з інших підстав, між тим має загальний характер, а тому, ураховуючи, що сторони у даній справі стверджують, що керуються у своїх діях інтересами дитини, є застосовним у даній справі.
Згідно з частиною першою статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.
Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Отож, при повторному розгляді заяви позивача від 05.01.2025 Головним управлінням повинні бути враховані перш за все інтереси та відчуття самої дитини. При цьому, одним з базових потреб дитини є відчуття нею свого дому, безпеки та власного простору.
Резюмуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження, водночас судом апеляційної інстанції встановлено невідповідність рішення суду першої інстанції усталеної практики Верховного Суду, що є підставою для зміни судового рішення.
Ураховуючи, що суд першої інстанції повно встановив всі обставини справи, колегія суддів вважає недоцільним за заявою позивача витребувати докази та допитувати свідка.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відтак, апеляційні скарги ОСОБА_1 та ГУНП в Одеській області підлягає частковому задоволенню.
Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Одеській області задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року – змінити в його мотивувальній частині, виклавши її в редакції, наведеній у цій постанові.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач                                                  В.О.Скрипченко

Суддя                                                                                          М.П.Коваль

Суддя                                                                                          Ю.В.Осіпов