10.07.25
22-ц/812/1203/25
Провадження № 22-ц/812/1203/25 Головуючий суду першої інстанції Нікітін Д.Г.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2025 року м. Миколаїв Справа № 487/5378/24
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Нікітіна Д.Г., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, 

В С Т А Н О В И В:

07 червня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» (далі – ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Позов мотивований тим, що 01 вересня 2006 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» (далі – ВАТ КБ «Надра») укладено кредитний договір № 08/09/2006/840 К-429 на підставі якого ВАТ КБ «Надра» надав ОСОБА_1 кредитні кошти на суму 15 250 доларів США.
Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 у разі невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, стає солідарним боржником та відповідає перед Банком всім своїм майном, яке їм належить на праві власності та особистими коштами.
У зв`язку з невиконанням основного зобов`язання за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «Надра» звернулося до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовом про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 квітня 2010 року у справі № 2-1098/10 стягнуто з відповідачів у солідарному порядку на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість у розмірі 136 667.69 грн.
Згідно Договору від 21 липня 2020 року № GL48N718070_І_4 про відступлення прав вимоги, право вимоги за кредитним договором від 01 вересня 2006 року № 08/09/2006/840 К-429, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» , який набув права вимоги Банку до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів.
Відповідно до розрахунку інфляційних витрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 136 667.69 грн, за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року розмір нарахованих інфляційних витрат і 3% річних на суму боргу становить 84 221.98 грн, що складається з:
інфляційне збільшення - 64 463.20 грн;
3% річних - 19 758.78 грн.
Посилаючись на викладене, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» просило суд стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на його користь 84 221.87 грн інфляційних витрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не є належним позивачем, так як відповідно до Договору № GL48N718070_І_4 про відступлення прав вимоги від 21 липня 2020 року право вимоги за кредитним договором №08/09/2006/840 К-429 від 01 вересня 2006 року перейшло до ТОВ «ФК» Дніпрофінансгруп», в свою чергу ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не звернувся до суду з вимогою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником, а отже не має можливості захисту права, якого у нього не існує.
Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило його скасувати та постановити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 у справі № 906/1174/18, від 15 вересня 2022 у справі № 910/12525/20, у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17, від 24 липня 2024 року у справі № 686/20340/22 зазначено: «зокрема, щодо застосування частини першої статті 512 та статті 514 України про те, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановленого договором або законом. Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який замінює собою кредитора у всіх правах, що існували на момент здійснення відступлення і не припинялися внаслідок такої заміни кредитора у зобов`язанні». 
Верховний суд у своїй постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 зазначив, що «за наведеним загальним правилом до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредиторові у зобов`язанні, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, у разі відступлення права вимоги новий кредитор замінює сабою особу у всіх правах, що існували на момент здійснення відступлення і не припинилися внаслідок такої заміни кредитора у зобов`язанні».
Згідно пункту 2 Договору про відступлення прав вимоги, за цим договором новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього Договору, набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, вказаних у додатку № 1 до цього Договору, право вимагати сплати неустойок, пені, штрафів, передбачених основними договорами, право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 ЦК України (індекс інфляції, 3,0% річних), право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за основними договорами, право вимагати застосування наслідків реституції при недійсності правочинів, право отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна. Боржників, вимоги, які випливають з розірвання та/або визнання недійсними договорів із боржниками, права, випливають із судових справ, виконавчих проваджень щодо боржників, в тому числі щодо майна боржників, яке не було реалізоване на торгах та підлягатиме передачі стягувачу в погашення боргу після укладення цього договору, права вимоги за мировими угодами із боржниками, тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у Додатку № 1 до цього Договору. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надане банку відповідно до умов основних договорів.
Тобто передача права вимоги не лише щодо грошових зобов`язань, які існували на час укладення договору, але й ті, що виникають у майбутньому, та можливість стягнення майнових санкцій за неналежне виконання як тих, що існують зобов`язань, так і тих, що виникають.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2002 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. 
Слід відзначити, що в постанові Верховного Суду від 08 грудня 2022 у справі № 921/542/20 містяться правові висновки про те, що ухвалення судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором не припиняє грошового зобов`язання боржника та не звільняє його від наслідків порушення відповідного зобов`язання, з урахуванням чого у кредитора наявне передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України право на нарахування 3% річних за весь час прострочення зобов`язання до моменту його фактичного виконання.
Враховуючи вищевикладене, вбачається, що право вимоги щодо стягнення з відповідачів трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання визначеного рішенням суду що набуло чинності в 2010 року та залишається невиконаним, заявлене до стягнення позивачем за період 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року виникло у первісного кредитора та в подальшому згідно умов договору відступлення прав вимоги перейшли до нового кредитора. 
Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначала, що заперечує проти апеляційної скарги у повному обсязі, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2025 року вважає законним та обґрунтованим.
ОСОБА_1 також надав відзив на апеляційну скаргу в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду просив залишити без змін.
В своїх відзивах на апеляційну скаргу відповідачі також заявили клопотання про витребування оригіналів документів від позивача наданих до позову та апеляційної скарги.
Заявляючи зазначене клопотання відповідачі не вказали, оригінали яких саме документів вони просять витребувати. 
До позовної заяви було додано копії кредитного договору від 01 вересня 2006 року № 08/09/2006/840 К-429, договору поруки від 01 вересня 2006 року, договору про відступлення прав вимоги від 21 липня 2020 року № GL48N718070_І_4 та рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 квітня 2010 року у справі № 2-1098/10.
З огляду на те, що кредитний договір та договір поруки були предметом дослідження суду першої інстанції при ухваленні судового рішення, підстав для витребування їх оригіналів апеляційний суд не вбачає.
Підстав для витребування оригіналу договору про відступлення прав вимоги заявниками не зазначено, оригінал рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 квітня 2010 року у справі № 2-1098/10 перебуває у цивільній справі.
За такого підстав для задоволення клопотання відповідачів про витребування оригіналів документів доданих до позовної заяви апеляційний суд не вбачає. 
Щодо витребування документів долучених до апеляційної скарги, то такі документи апеляційним судом до уваги не приймались, оскільки скаржником не було заявлено клопотання про долучення їх до матеріалів справи.
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» 01 вересня 2006 року укладено кредитний договір № 08/09/2006/840 К-429 на підставі якого ВАТ КБ «Надра» надав ОСОБА_1 кредитні кошти на суму 15 250 доларів США.
Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 у разі невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, стає солідарним боржником та відповідає перед Банком всім своїм майном, яке їм належить на праві власності та особистими коштами.
У зв`язку з невиконанням основного зобов`язання за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «Надра» звернулося до Заводського районного суду міста Миколаєва області з позовною заявою про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 квітня 2010 року у справі № 2-1098/10 стягнуто з відповідачів у солідарному порядку на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість у розмірі 136 667.69 грн.
Згідно Договору № GL48N718070_І_4 про відступлення прав вимоги від 21 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 3.3, Русанюк, зареєстрованого в реєстрі за № 203, право вимоги за кредитним договором від 01 вересня 2006 року № 08/09/2006/840 К-429, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 , право вимоги перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», зокрема, новий Кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів.
Відповідно до розрахунку інфляційних витрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 136 667.69 грн, за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року розмір нарахованих інфляційних витрат і трьох процентів річних на суму боргу становить 84 221.98 грн, що складається з: 64 463.20 грн - інфляційне збільшення та 19 758.78 грн - 3% річних.
Відповідачі подали суду першої інстанції заяви про застосування до спірних правовідносин позовної давності.
Розглядаючи спір у справі, що переглядається, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» права звернення до суду з цим позовом, тобто, що воно не є належним позивачем, так як відповідно до договору про відступлення прав вимоги від 21 липня 2020 року право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ "ФК «Дніпрофінансгруп", яке не звернулося до суду з вимогою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником.
Предметом апеляційного розгляду є питання правильності застосування судом першої інстанції норм процесуального права (положень статей 55 ЦПК України та 512 ЦК України).
Апеляційний суд під час оцінки доводів скаржника виходить з таких міркувань.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).
Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина 3 статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.
Згідно з частиною 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 514 ЦК України).
Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (частина 1 статті 517 ЦК України).
У вирішенні доводів апеляційної скарги позивача суд зауважує, що згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права від однієї особи до іншої. Правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи може мати місце у разі коли до правонаступника переходить певне право кредитора чи обов`язок боржника.
Питання процесуального правонаступництва регламентовані частиною першою статті 55 ЦПК України, згідно з якою уразі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 55 ЦПК України, є переходом процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.
У справі, що переглядається, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що кредитора у зобов`язанні ПАТ КБ «Надра» з 2015 року було віднесено до неплатоспроможних та введено процедуру ліквідації, запроваджено процедуру тимчасової адміністрації.
На електронних торгах ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» придбало лот-пул активів, куди увійшли майнові права за кредитними договорами, в т.ч. й за кредитним договором, договором поруки щодо відповідачів. За результатами таких торгів було укладено договір від 21 липня 2020 № № GL48N718070_І_4 про відступлення прав вимоги.
При цьому матеріали справи не містять доказів про наявність виконавчого провадження.
Отже, зазначений фінансовий договір передбачає, що одна сторона (фактор) купує дебіторську заборгованість іншої сторони (клієнта) і бере на себе ризик її неповернення, а тому правонаступництво у факторингу виникає в силу самого договору, а не судового рішення. Судове рішення потрібне лише у випадку спору, коли одна зі сторін оскаржує правонаступництво, ухвала суду про правонаступництво не є обов`язковою для договору факторингу.
Відступлення права вимоги стягувача за рішенням суду, шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена. Суд наголошує та враховує, що відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.
При цьому, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, а тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається, на підставі рішення суду є фактично стадією виконання судового рішення, а тому не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин на передання права вимоги за судовим рішенням, у тому числі й до вимог, передбачених статтею 625 ЦК України.
Відповідно до пункту 2 Договору про відступлення права вимоги за цим договором новий кредитор набуває право замість первісного кредитора вимагати від боржника, зокрема, сплати сум, передбачених статтею 625 ЦК України. 
Обставин щодо визнання недійсним договору про відступлення права вимоги або розірвання його у встановленому законом порядку суд не встановив.
Отже, зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК України і не спростовану при вирішенні цієї справи в порядку статті 215 ЦК України презумпцію правомірності укладеного між сторонами договору про відступлення права вимоги, такий договір у розумінні статей 11, 509 ЦК України є належною підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором прав і обов`язків сторін.
У зв`язку з наведеним, фактичні обставини у справі, встановлені судом першої інстанції, не підтверджують покладені в основу оскарженого судового рішення висновки про відсутність у позивача права на звернення до суду з вказаним позовом, як правонаступника ПАТ «Комерційний банк «Надра».
За такого, посилання скаржника на неправильне застосування судом норм процесуального права є обґрунтованим.
Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.
У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Суди встановили, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 квітня 2010 року у справі № 2-1098/2010 задоволено позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» та солідарно стягнуто з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 136 667.69 грн.
Отже, судовим рішенням від 29 квітня 2010 року у справі № 2-1098/2010 підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком у розмірі 136 667.69 грн та його порушення.
Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, та висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16, до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Колегія суддів зазначає, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2010 році зобов`язання відповідачки, як поручителя сплатити заборгованість за кредитним договором також не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а відтак позивач, як кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного та фактичного виконання грошового зобов`язання.
Отже, так як наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і з поручителів, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Вказана правова норма не містить застережень щодо неможливості солідарної відповідальності боржників за порушення грошового зобов`язання.
Заперечення відповідачів про неможливість нарахування інфляційних втрат з огляду на те, що кредитні кошти були позичені в іноземній валюті є безпідставними, оскільки у спірному випадку основне зобов`язання виникло на підставі судового рішення про стягнення заборгованості в національні валюті України гривні.
Невиконання відповідачами грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16.
Позивач просив стягнути інфляційні витрати та три процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01 січня 2017 року по 23 лютого 2022 року.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ набрав чинності 02 квітня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року до 31 жовтня 2020 року на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено до 01 липня 2023 року.
В той же час, з початком повномасштабного вторгнення 24 лютого 2022 року, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року, який набув чинності 17 березня 2022 року «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Отже, було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається.
З приводу застосування вищезазначених норм закону Верховний Суд висловив свою позицію в постановах по справам: від 22 вересня 2022 року № 920/724/21, від 13 липня 2023 року № 910/14550/17, від 29 травня 2024 року № 523/19380/21, від 25 вересня 2024 року № 206/2984/23, від 03 грудня 2024 року № 910/2721/23. 
Таким чином, позивач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулось до суду в межах загальної позовної давності.
З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідачів трьох процентів річних та інфляційні втрати на суму, визначену у рішенні Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 квітня 2010 року у справі № 2-1098/2010, за період з 01 травня 2017 року по 3 лютого 2022 року у загальному розмірі 84 221.98 грн. 
Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладене, через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Щодо стягнення судових витрат.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції заявлено в розмірі 8 500 грн.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції позивачем надано наступні документи: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, від 10 червня 2016 року серія ДП № 3080; копію ордеру від 15 квітня 2024 року серія АЕ № 1267509; копію договору від 02 січня 2024 року № 02/01-24 про надання правової допомоги; копію додатку №1 від 02 січня 2024 року до договору про надання правової допомоги № 02/01-24 від 02 січня 2024 року; копію Акту про надання правничої допомоги від 23 липня 2024 року № 2307-24 до договору про надання правничої допомоги № 02/01-24 від 02 січня 2024 року.
За змістом вищевказаних документів вбачається, що професійна правнича допомога надана на загальну суму 8 500 грн за наступні послуги при розгляді справи в суді першої інстанції: ознайомлення з матеріалами справи за наданим пакетом документа клієнтом, аналіз наданих документів, ознайомлення з судовою практикою та визначення перспективи справи (3 години) – 4 500 грн; складання позовної заяви, у тому числі формування пакету документів для подання позовної заяви з додатками для суду - 4 000 грн.
Звертаючись з апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» також заявило про стягнення з відповідачів витрат витрати на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції, в загальному розмірі 5 000 грн.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, від 10 червня 2016 року серія ДП № 3080; копію ордеру від 23 травня 2024 року серія АЕ № 1267509; копію договору від 02 січня 2024 року № 02/01-24 про надання правової допомоги; копію додатку №1 від 02 січня 2024 року до договору про надання правової допомоги № 02/01-24 від 02 січня 2024 року; копію Акту про надання правничої допомоги від 04 червня 2025 року № 0406-25 до договору про надання правової допомоги № 02/01-24 від 02 січня 2024 року.
За змістом вищевказаних документів вбачається, що професійна правнича допомога надана на загальну суму 5 000 грн за складання апеляційної скарги.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1-2 статті 133 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини 3-5 статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
За такого апеляційний суд, враховуючи відсутність заперечень відповідачів в суді першої інстанції та у відзиві на апеляційну скаргу проти таких сум витрат на професійну правничу допомогу, дійшов висновку, що з відповідачів на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» підлягають стягненню такі витрати в загальному розмірі 13 500 грн, тобто по 6 750 грн з кожного (8 500 грн + 5 000грн = 13 500 грн).
Крім того, при зверненні до суду першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3 028 грн, а при зверненні з апеляційною скаргою сплачено судовий збір в розмірі 4 542 грн.
За такого з відповідачів на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансигруп» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в загальному розмірі 7 570 грн, тобто по 3 785 грн з кожного. (3 028 грн + 4 542 грн = 7 570 грн) 
Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» задовольнити.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2025 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» 64 463 грн 20 коп. – інфляційних втрат та 19 758 грн 78 коп. – три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Стягнути з  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» з кожного по 10 535 грн судових витрат. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська
Повне судове рішення складено 10 липня 2025 року.