ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2025 р.                                                                 Справа № 914/147/23

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача)                                        Якімець Г.Г.,
Суддів:                                                                      Бойко С.М.,                                                                                                                        Бонк Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:
від прокуратури (скаржника) – Винницька Л.М.
від відповідача-1 – Ковела М.В.
від відповідача-2 – Медвідь Ю.О.

розглянувши апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури від 09 травня 2025 року
на рішення Господарського суду Львівської області від 23 квітня 2025 року (повний текст підписано 29.04.2025), суддя Запотічняк О.Д.
у справі № 914/147/23
за позовом Заступника керівника Франківської окружної прокуратури у м. Львова, м. Львів
до відповідача-1 Львівська міська рада, м. Львів
до відповідача-2 Обслуговуючий кооператив “Гаражно-будівельний кооператив “Аркан”, м. Львів
про визнання недійсним рішення та скасування державної реєстрації права власності

встановив:
30 грудня 2022 року Заступник керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом, заявленим в інтересах держави, до відповідачів: Львівської міської ради та Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Аркан» про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради № 4409 від 22.10.2020 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Аркан» земельної ділянки» та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
Позов обґрунтовано тим, що оспорюване рішення Рясне-Руської сільської ради прийнято всупереч ст.ст.41 ЗК України, а тому відповідно до ст.152 ЗК України підлягає визнанню недійсним. Прокурор зазначає, що згідно з містобудівною документацією м. Львова, а саме: Генпланом м. Львова та планом зонування, територія, на якій розміщена спірна земельна ділянка, відноситься до території комерційно-виробничого призначення, торгово-розважальних комплексів, торгових центрів, торговельних зон. В межі діючого генплану с. Рясне-Руська Яворівського району Львівської області спірна земельна ділянка не входила, відтак і план зонування та детальний план території розроблені не були. Крім того, прокурор зазначав, що гаражно-будівельним кооперативам, в порядку ст.41 ЗК України, земельні ділянки можуть надаватись лише для гаражного будівництва і лише з цільовим призначенням землі житлової та громадської забудови, в той час як оскаржуваним рішенням Рясне-Руської сільської ради відповідачу-2 передано у власність для будівництва та обслуговування гаражів земельну ділянку за категорією земель землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, з кодом КВЦПЗ 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, що прямо суперечить ст.41 ЗК України.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 23 квітня 2025 року у справі № 914/147/23 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, а належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача у цій справі має бути віндикаційний позов. Суд у рішенні зазначає, що такий спосіб захисту є найбільш ефективним засобом (способом), оскільки призводить до потрібних результатів, про що неодноразово наголошував Верховний Суд, а саме у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.02.2025 року у справі №914/1334/22, колегія суддів зазначила, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина 2 статті 52 Земельного кодексу України). Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна. (подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18). Крім того, суд зазначив, що не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04.09.2018 у справі № 915/127/18, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19).
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Львівська обласна прокуратура звернулася до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 23 квітня 2025 року у справі № 914/147/23 та прийняти нове, яким задоволити позов у повному обсязі. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено у задоволенні позову, незважаючи на те, що у спірних правовідносинах прокурор обрав передбачений законом спосіб захисту порушених прав держави, який повністю відновлює становище, яке існувало до порушення та ефективно захищає порушений державний інтерес. Наголошує, що метою звернення із позовом до суду в цій справі є захист інтересів територіальної громади та припинення незаконного володіння спірною земельною ділянкою суб`єктом, який не має такого права і отримав таку земельну ділянку у спосіб, що не відповідає закону, саме внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування незаконного рішення, що має характер правовстановлюючого документу, який не вичерпав свою дію. За наслідками визнання недійсним оскаржуваного рішення, як документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності, і скасування державної реєстрації права власності ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Аркан» на спірну земельну ділянку, на думку скаржника, буде припинено речове право відповідача-2 і відбудеться повернення до стану, що існував раніше – буде активний запис про реєстрацію права комунальної власності за Рясне-Руською сільською радою, правонаступником якої є Львівська міська рада, тому задоволення позову призведе до досягнення мети позову та захисту прав і інтересів у ситуації, що виникла. Також апелянт зазначає, що рішення суб`єкта владних повноважень у сфері розпорядження землею є одночасно формою реалізації владних, управлінських функцій та юридичним фактом, який засновує цивільні правовідносини, що за визначенням базуються на рівності сторін та відсутності адміністративного підпорядкування, а нескасування в судовому порядку рішення органу місцевого самоврядування, прийнятого всупереч закону та інтересам територіальної громади буде прямим ігноруванням норм Основного Закону (ч. 2 ст.19), та суперечитиме сутності права власності на землю, адже орган місцевого самоврядування, на відміну від приватної особи, не є автономним власником, ним є територіальна громада, від імені якої, він здійснює це право. Наголошує, що у разі визнання недійсним оскаржуваного рішення та скасування державної реєстрації права, здійсненої на його підставі, залишиться актуальним запис про державну реєстрацію права комунальної власності на спірну земельну ділянку, що відновить порушене право територіальної громади.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-2 просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зокрема, посилаючись на численну практику Верховного Суду щодо належного способу захисту у подібних правовідносинах, вважає законними та обґрунтованими висновки, викладені у оскаржуваному рішенні. Крім цього, наголошує на існуванні і інших підстав для відмови в позові, зокрема, зазначає, що зі змісту норми ст.41 ЗК України не вбачається обмежень щодо категорії землі, яку може бути передано у власність або надано в оренду, зокрема, гаражно-будівельним кооперативам для гаражного будівництва за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Поряд з цим, відповідачем-2 подано суду заяву про закриття апеляційного провадження у справі, з підстав подання апеляційної скарги не конкретним прокурором, а Львівською обласною прокуратурою, яка підписана представником – Таргоній О.В. без долучення доказів, що посвідчують повноваження останнього (службового посвідчення).
У письмових поясненнях відповідач-1 просить задоволити апеляційну скаргу прокурора, скасувати оскаржуване рішення і прийняти нове про задоволення позову. Зокрема, зазначає, що висновок про неналежність обраного позивачем способу захисту, передбаченого законом може бути підставою для відмови в позові лише у випадку його абсолютної неефективності, коли задоволення заявлених позовних вимог не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Львівська міська рада вважає, що захищаючи права та інтереси територіальної громади, прокурор заявляючи вказаний позов скористався способом захисту, який прямо передбачено законом. Наголошує, що спосіб судового захисту шляхом визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність, який заявлено прокурором у даній справі та який прямо передбачений законом, зокрема пунктом «г» частини третьої статті 152 ЗК України, є належним при оспорюванні в судовому порядку права власності особи, що виникло в результаті та після реалізації такого рішення суб`єкта владних повноважень.

Прокурор в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив такі задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 23 квітня 2025 року у справі № 914/147/23 та прийняти нове, яким задоволити позов у повному обсязі, з підстав, наведених в апеляційній скарзі.
Представник відповідача-1 в судовому засіданні підтримав вимоги прокурора, викладені в апеляційній скарзі.
Представник відповідача-2 в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечував, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу також підтримав клопотання про закриття апеляційного провадження.
Розглянувши вказане клопотання представника відповідача-2, колегія суддів таке відхилила, з огляду на відсутність підстав для закриття апеляційного провадження у цій справі, оскільки прокурор, який подав апеляційну скаргу – Таргоній О.В. зазначений у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як представник Львівської обласної прокуратури, відтак, уповноважений на підписання апеляційної скарги.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, пунктом 1.3 ухвали Львівської міської ради від 14.02.2019 № 4676 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації частини земель міста Львова», беручи до уваги ухвали міської ради від 16.11.2017 №2588 «Про затвердження меморандуму про порозуміння між Львівською міською радою та Рясне-Руською сільською радою» та від 07.12.2017 №2677 «Про внесення змін до ухвал міської ради від 14.07.2015 №4968 та від 01.10.2015 №5143», звернення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району від 17.12.2018 №1132 (зареєстроване у Львівській міській раді 18.12.2018 за №1,9-39518-001), затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації частини земель міста Львова орієнтовною площею 209,0 га (території, які межують з Рясне-Руською сільською радою), у тому числі земельної ділянки №4 площею 3,0713 га (кадастровий номер 4610137500:11:015:0011), у тому числі площею 0,2623 га у межах червоних ліній вулиці, (код КВЦПЗ 16.00 землі запасу) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Пунктом 3 вказаної ухвали вирішено передати зазначену у пункті 1.3 ухвали земельну ділянку №1 площею 3,0713 га (кадастровий номер 4610137500:11:015:0011) комунальної власності Львівської міської ради до земель державної власності та пунктом 5 - рекомендувати Львівській обласній державній адміністрації розглянути питання прийняття земельних ділянок, (серед яких і вказана земельна ділянка) у державну власність з подальшою передачею цих земель у комунальну власність територіальної громади Рясне-Руської сільської ради Яворівського району.
Відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно, 19.03.2019 зареєстровано право комунальної власності Львівської міської ради на земельну ділянку кадастровий № 4610137500:11:015:0011.
Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації від 23.08.2019 № 916/0/5-19 «Про прийняття земельних ділянок комунальної власності у державну власність» до земель державної власності із земель комунальної власності Львівської міської ради прийнято, зокрема, земельну ділянку площею 3,0713 га (кадастровий номер 4610137500:11:015:0011, КВЦПЗ - 16.00).
Відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно, 29.11.2019 зареєстровано право державної власності за Львівською обласною державною адміністрацією на земельну ділянку за кадастровим №4610137500:11:015:0011.
Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації від 15.12.2019 № 1483/0/5-19 «Про передачу земельних ділянок з державної власності у комунальну власність» передано до земель комунальної власності Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області земельні ділянки державної власності, серед яких зокрема земельна ділянка кадастровий № 4610137500:11:015:0011.
Рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 18.12.2019 № 3365 «Про прийняття земельних ділянок у комунальну власність» прийнято у комунальну власність, серед інших, земельну ділянку кадастровий № 4610137500:11:015:0011.
Відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно 19.12.2019 зареєстровано право комунальної власності Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області на земельну ділянку кадастровий № 4610137500:11:015:0011.
Рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 03.01.2020 № 3432 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (при поділі)» надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу, зокрема земельної ділянки кадастровий № 4610137500:11:015:0011, площею 3,0713 га на 6 земельних ділянок.
Рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області № 3691 від 03.01.2020 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 3,0713 га на 6 земельних ділянок, серед яких земельна ділянка площею 0,2091 га (кадастровий № 4610137500:11:015:0018).
Відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно 13.05.2020 зареєстровано право комунальної власності Рясне-Руської сільської ради на земельну ділянку кадастровий № 4610137500:11:015:0018.
21.10.2020 до Рясне-Руської сільської ради надійшло звернення ОК «Гаражно- будівельний кооператив «Аркан» про передачу у власність обслуговуючого кооперативу земельної ділянки кадастровий № 4610137500:11:015:0018, площею 0,2091 га.
Рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області № 4409 від 22.10.2020 земельну ділянку площею 0,2091 га (кадастровий № 4610137500:11:015:0018), Львівська область, м. Львів (територія, що межує з Рясне-Руською сільською радою) передано у власність Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Аркан» для будівництва та обслуговування гаражів (КВЦПЗ 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, із земель запасу, що не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам.
Відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно 19.11.2020 зареєстровано право приватної власності ОК «ГБК «Аркан» на земельну ділянку кадастровий № 4610137500:11:015:0018.
12.12.2022 Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради на звернення Франківської окружної прокуратури міста Львова від 24.10.2022 надіслало прокуратурі лист №2401-вих-109923 стосовно надання інформації з підтверджуючими документами щодо відповідності містобудівній документації м. Львова та с. Рясне-Руське місця розташування земельної ділянки з кадастровим номером 4610137500:11:015:0018. Зокрема зазначено, що вказана земельна ділянка відповідно до генерального плану міста Львова (основне креслення масштабу 1:10000), затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 30.09.2010 № 3924, розташована в межах території об`єктів комерційно-виробничого призначення (проектні) та згідно із експлікацією до цього креслення належить до території торгово-розважальних комплексів, торгових центрів.
Відповідно до плану зонування території Шевченківського району, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 21.05.2015 № 4657, за функціональним регламентом (базове зонування) земельна ділянка з кадастровим номером 4610137500:11:015:0018 розташована в межах функціональної зони Г-6 – торговельні зони. Згідно зі схемою зонування за планувальним регламентом плану зонування території Шевченківського району вказана земельна ділянка розташована в межах підзони VІ периферійної зони з коефіцієнтом цінності 0,37 та поза межами підзон за санітарно-гігієнічним, інженерно-геологічним, історико-архітектурним та природно-заповідним регламентами. В межі опрацювання містобудівної документації с. Рясне-Руське земельна ділянка з кадастровим номером 4610137500:11:015:0018 не входить, оскільки розташована на території міста Львова.
У грудні 2022 року Заступник керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області звернувся до суду з цим позовом, заявленим в інтересах держави, до відповідачів: Львівської міської ради та Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Аркан» про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради № 4409 від 22.10.2020 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Аркан» земельної ділянки» та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Щодо представництва прокурором інтересів держави:
Частинами 1, 3 ст.4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.
Згідно з ч.3 ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч.4 ст.53 ГПК України).
Звернення до суду прокуратури без зазначення компетентного органу, який здійснює функції держави в спірних відносинах, правомірно обґрунтовується перевищенням органом місцевого самоврядування, що здійснює правомочності власника майна, належного територіальній громаді, встановлених законом меж її владних повноважень, а також необхідністю захисту інтересів держави в частині забезпечення права місцевої громади розпоряджатися землею, яка їй належить. Захист інтересів держави в особі територіальної громади має здійснювати відповідна рада, проте, у разі якщо саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади, правомірним є звернення прокурора та визначення ради відповідачем, поза як іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади не існує (постанова Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 916/749/17).
Необхідність захисту інтересів держави у цій справі полягає в тому, що спірна земельна ділянка, на думку прокурора, є комунальною власністю та всупереч чинному законодавству незаконно безоплатно передана у приватну власність юридичної особи. В цьому випадку, наявна необхідність захисту як інтересів територіальної громади, незаконно позбавленої права власності на землю, так і права кожного громадянина на користування об`єктами права власності народу, так і публічного, суспільного інтересу як складової державного інтересу. Такий інтерес полягає у забезпеченні економічних інтересів держави, зокрема, можливості відчужити спірну земельну ділянку у власність чи користування на конкурсних умовах, а відтак і наповнити відповідний бюджет; соціальних інтересів держави, зокрема, можливості забезпечити громадян земельними ділянками. Львівська міська рада – орган місцевого самоврядування, що представляє Львівську міську територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами України. Тобто, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Львівська міська рада. Проте, у спірній ситуації позивач і відповідач в справі поєднуються в одній особі, а стороною у справі один і той же орган місцевого самоврядування може бути або позивачем або відповідачем.
У постанові від 28.09.2022 у справі №483/448/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. Такі висновки узгоджуються з постановами Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.3).
У разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18).
Відтак, прокурор належним чином обґрунтував наявність підстав, передбачених чинним законодавством, для звернення до суду з цим позовом, заявленим в інтересах держави, з огляду на що, судом першої інстанції правомірно прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено спір по суті.

Щодо суті спору:
Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
При цьому право визначення предмета позову належить лише позивачу, який обирає правомірний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів.
Способи захисту цивільних прав та інтересів, за загальним правилом, визначені частиною другою статті 16 ЦК України та частиною другою статті 20 Господарського кодексу України, хоча суд може захистити цивільне право або інтерес й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28.01.2020 у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19.05.2020 у справі №    922/4206/19 (пункт 43), від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10.09.2014 у справі № 6-32цс14).
Предметом позову у цій справі є вимоги прокурора про визнання недійсним рішення ради та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження №  14-2цс21, пункт 109)).
Тому вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 150)).
Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації; задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)), незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387, 388 ЦК України), чи в порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи в порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 38), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21, пункт 5.38)).
При цьому у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №    488/5027/14-ц (пункт 125), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 146), від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.43), від 28.01.2020 у справі № 50/311-б (пункт 92), від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц (пункт 44)), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21, пункт 5.37)).
Разом з тим саме застосування інституту віндикації зумовлює необхідність з`ясування судами також ознак добросовісності/недобросовісності у діях кінцевого набувача майна для забезпечення дотримання критерію пропорційності при втручанні у його майнові права.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі №    925/1351/19 виснувала, що для розкриття критерію пропорційності велике значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).
Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).
Як вбачається з матеріалів справи право власності Обслуговуючого кооперативу «ГБК «Аркан» на земельну ділянку за кадастровим номером 4610137500:11:015:0018 площею 0,2091 га зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з реєстру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2081165346101, номер запису про право власності: 39328157), відтак, фактичним володільцем земельної ділянки з кадастровим № 4610137500:11:015:0018 площею 0,2091 га є ОК «ГБК «Аркан».
Отже, єдиною належною вимогою, спрямованою на захист прав територіальної громади, є вимога про витребування спірної земельної ділянки від Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Аркан» на користь Львівської міської ради на підставі статей 387, 388 ЦК України шляхом подання віндикаційного позову. Однак такої вимоги прокурор у цій справі не заявляв.
За таких обставин заявлені прокурором вимоги спрямовані, на його думку, на захист інтересів держави (про визнання недійсним рішення та скасування державної реєстрації права власності відповідача-2) є неналежними.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №    916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22, пункт 127).
У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
Доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними. 
Рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний господарський суд не вбачає.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:
Рішення Господарського суду Львівської області від 23 квітня 2025 року у справі № 914/147/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури – без задоволення.
Матеріали справи № 914/147/23 повернути до Господарського суду Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 01 вересня 2025 року

Головуючий (суддя-доповідач)                                                  Якімець Г.Г.
          
Суддя                                                                                           Бойко С.М.

Суддя                                                                                          Бонк Т.Б.