УХВАЛА
21 липня2025 року
м. Київ
 
cправа № 922/5241/21
провадження № 12-34гс25
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Ємця А. А.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Короля В. В., Кривенди О. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Стрелець Т. Г., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.,
перевіривши наявність підстав для розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи 
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.02.2025 (головуючий суддя Крестьянінов О. О., судді Лакіза В. В., Мартюхіна Н. О.) у справі 
за позовом керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова
до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 
про визнання незаконним та скасування рішення в частині, визнання недійсним договору та витребування майна,
 
УСТАНОВИЛА:
1.    У грудні 2021 року керівник Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова (далі - Прокурор, Позивач) звернувся до суду з позовом, в якому (з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 09.08.2024) просив:
2.    - визнати незаконним та скасувати пункт 45 додатку до рішення Харківської міської ради (далі - Відповідач 1, Рада) 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 № 1008/18;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 06.09.2018 № 5632-В-С, укладений між Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - Відповідач 2, Управління) та ОСОБА_2 (далі - Відповідач 3), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н. В. і зареєстрований в реєстрі за № 3055 (далі - Договір купівлі-продажу); 
- витребувати у ОСОБА_1 (далі - Відповідач 4) на користь Харківської міської територіальної громади нежитлові приміщення цокольного поверху № 71-2, 71-3, 71-11-:-71-13, площею 98, 2 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1305037563101), нежитлові приміщення спільного користування № 71-1, 71-4, 71-5, 71-10, 71-14 площею 47 кв.м., загальною площею 118,1 кв.м. (реєстраційний номер нерухомого майна 341372563101) розташовані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Майно).
3.    Позовні вимоги мотивовані тим, що Рада незаконно передала Майно у процесі приватизації, обравши спосіб викупу цього майна орендарем, отже відповідні рішення підлягають скасування, договір купівлі-продажу як такий, що суперечить вимогам законодавства, має бути визнаний недійсним, а Майно підлягає витребуванню на користь Харківської міської територіальної громади.
4.    Рішенням Господарського суду Харківської області від 10.12.2024 (суддя ОСОБА_3 ) у задоволенні позову відмовлено повністю.
Приймаючи це рішення, місцевий суд виходив з того, що викуп орендованого ОСОБА_4 здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме пункту 1 частини першої статті 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», зміст Договору купівлі-продажу суперечить положенням Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та іншим актам цивільного законодавства. Суд констатував, що позовні вимоги Прокурора спрямовані на захист права власності територіальної громади на нерухоме майно шляхом його повернення у комунальну власність, речове право на яке на час вирішення спору зареєстроване за фізичною особою ОСОБА_1 . В той же час суд першої інстанції дійшов висновку, що, враховуючи, що позовні вимоги Прокурора спрямовані на захист права власності територіальної громади на нерухоме майно шляхом його повернення у комунальну власність, вимога, про визнання незаконним та скасування Рішення Ради є неефективною, як і визнання недійсним Договору купівлі-продажу Майна, оскільки належною та ефективною позовною вимогою є витребування цього Майна на користь територіальної громади. 
Досліджуючи питання набуття права власності на Майно, суд першої інстанції виходив з того, що для витребування майна на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України визначальними є питання добросовісності / недобросовісності набувача, оплатності набуття добросовісним набувачем прав на це майно, а також обставини, за яких це майно вибуло з володіння первісного власника. На час звернення Прокурора з цим позовом до суду право власності на Майно на підставі Договору купівлі-продажу було відчужено Відповідачем 3 ОСОБА_5 , який передав право власності на це Майно на підставі Договору дарування ОСОБА_1 , за яким воно було зареєстроване на час прийняття рішення. Втім, суд констатував, що Прокурор не навів обставин, які б свідчили про недобросовісність поведінки ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що вказані особи знали чи могли знати про порушення порядку реалізації майна або про набуття ними цього Майна всупереч закону. Місцевий господарський суд дійшов висновку, що задоволення позовної вимоги про витребування у ОСОБА_1 спірного Майна не відповідатиме «принципу пропорційності», оскільки покладатиме надмірний індивідуальний тягар на фізичну особу, яка добросовісно набула право власності на об`єкти нерухомого майна.
5.    Постановою Східного апеляційного господарського суду від 18.02.2025 апеляційну скаргу виконуючого обов`язки керівника Харківської обласної прокуратури задоволено частково; рішення Господарського суду Харківської області від 10.12.2024 скасовано. Прийнято нове рішення. Позов задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади Майно. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду про те, що, зважаючи на спрямованість заявлених позовних вимог на повернення Майна у власність територіальної громади, вимоги про визнання незаконним і скасування Рішення Ради та визнання недійсним Договору купівлі-продажу не є ефективними, що є підставою відмови у позові. Апеляційний господарський суд визнав належним та ефективним способом захисту у цій справі вимогу про витребування спірного Майна на користь територіальної громади. Втім суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність ознак недобросовісності кінцевого набувача, наголосивши, що добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, а недобросовісний набувач навпаки на час здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. 
У вирішенні питання про добросовісність кінцевого набувача майна суд звернув увагу на те, що на час відчуження Майна за безвідплатним договором дарування вже існував судовий спір щодо цього майна, в самому цьому договорі дарування міститься застереження, що відчужуване майно на час укладення договору нікому не продане, не подароване, іншим способом не відчужене, під заставою, забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також будь яких прав на неї у третіх осіб в межах, так і за межами України, немає. Апеляційний суд взяв до уваги, що від імені ОСОБА_5 діяла представник ОСОБА_6 , яка є представником Відповідачки 3, та підтвердила, що була обізнана про звернення Прокурора з цим позовом, а ОСОБА_1 як близька людина ОСОБА_5 повинен був та міг знати або принаймні здогадуватися про недобросовісну поведінку свого сина, який безоплатно відчужив це майно, тому Відповідач 4 не може вважатися добросовісним набувачем. З огляду на ці обставини суд апеляційної інстанції виснував, що дарувальник, який відчужує спірне майно на підставі безвідплатного договору на користь свого батька після пред`явлення до нього позову про витребування майна, діяв очевидно недобросовісно, тому спірне Майно підлягає витребуванню на користь територіальної громади.
Розглядаючи подану Відповідачами заяву про застосування позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначив, що загальна трирічна позовна давність розпочалася з дня реєстрації права - 14.09.2018, та, враховуючи, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» позовна давність продовжувалася на строк дії такого карантину, станом на час звернення з позовом у цій справі не є пропущеною.    
6.    У березні 2025 року ОСОБА_1 (далі також Скаржник) звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - КГС ВС) з касаційною скаргою, в якій просить зупинити виконання постанови Східного апеляційного господарського суду від 10.12.2024, скасувати цю постанову та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.  
7.    Підставами касаційного оскарження Скаржник визначив пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, а також Верховного Суду у постановах від 01.03.2024 у справі № 757/52772/21-ц, від 06.06.2023 у справі № 922/4169/19, від 09.10.2024 у справі № 201/9336/22, від 11.12.2024 у справі № 523/6336/16-ц, від 12.06.2024 у справі № 910/20528/21.
8.    Скаржник посилається на те, що суд апеляційної інстанції прийняв рішення про права та (або) обов`язки  осіб, які не були залучені до участі у справі, що є підставою для скасування судового рішення на підставі пункту 8 частини першої та пункту 3 частини третьої статті 310 ГПК України.
9.    Скаржник вважає, що всупереч вимогам статей 86, 236, 237, 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не дослідив подані сторонами докази, не встановив обставини, пов`язані з визначенням початку перебігу та закінченням позовної давності та не врахував положення статті 87 ГПК України.
10. Ухвалою від 24.04.2025 КГС ВС відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 04.06.2025 передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини третьої статті 302 ГПК України, оскільки колегія суддів вважала за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права, викладених Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду (далі - КЦС ВС) у постанові від 04.12.2023 у справі № 707/157/22.
11. Обґрунтовуючи підстави передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів КГС ВС зазначає, що положення пункту 8 частини першої статті 310 ГПК України та положення пункту 8 частини першої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) є подібними щодо процедури вирішення питання наявності / відсутності підстав для скасування оскаржуваного судового рішення у разі якщо суд прийняв рішення про права, інтереси та обов`язки іншої особи, але не залучив її до участі у справі.
12. У питанні щодо застосування положень пункту 8 частини першої статті 310 ГПК України КГС ВС у постановах від 03.09.2020 у справі № 910/17662/19 та від 25.11.2021 у справі № 5011-15/1088-2012 зазначив, що одним із доводів скаржника під час касаційного перегляду цих справ було те, що суд прийняв рішення про права, інтереси та обов`язки іншої особи, але не залучив її до участі у справі, однак відхилив наведений довід скаржника, виснувавши про те, що він не наділений повноваженнями представляти інтереси іншої особи у судах та замість такої особи вирішувати питання чи порушені її права, інтереси або обов`язки у зв`язку з прийняттям оскаржуваних рішень у справі.
13. Водночас у постановах від 09.01.2024 у справі № 397/389/22, від 06.12.2023 у справі № 932/1140/21, від 03.08.2023 у справі № 754/1879/22, від 28.06.2023 у справі № 637/46/21, від 05.04.2023 у справі № 521/8184/20 КЦС ВС відхилив доводи скаржника про те, що суди прийняли рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, виснувавши, що скасування судових рішень на підставі пункту 8 частини першої статті 411 ЦПК України можливе саме за скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси; проте така особа не скористалась своїм правом на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.
14. Разом з цим у постанові від 04.12.2023 у справі № 707/157/22 К5s54ЦС ВС зробив висновок про те, що ухвалення рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, є самостійною та обов`язковою підставою для скасування судових рішень і для направлення справи на новий розгляд на підставі пункту 8 частини першої статті 411 ЦПК України навіть у тому випадку, коли в касаційній скарзі такі доводи не наведені.
15. Зазначене, на переконання колегії суддів КГС ВС, свідчить про різний підхід КЦС ВС та КГС ВС у застосування положень процесуального законодавства в частині процедури вирішення питання наявності / відсутності підстав для скасування оскаржуваного судового рішення у разі якщо суд прийняв рішення про права, інтереси та обов`язки іншої особи, але не залучив її до участі у цій справі.
16. Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
17. Згідно із частиною першою статті 301 ГПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження. Частиною третьою цієї ж статті встановлено, що розгляд справ у суді касаційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
18. Відповідно до частини другої статті 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є необов`язковою. При цьому в частині другій статті 121 цього Кодексу зазначено, що ухвала, якою суд повідомляє про призначення судового засідання, повинна містити, зокрема, вказівку про те, що участь особи не є обов`язковою.
19. Наведені підстави є достатніми для прийняття та призначення цієї справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про те, що їх явка не є обов`язковою.
Керуючись статтями 120, 121, 233-235, 301, частиною п`ятою статті 302 Господарського процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду
 
УХВАЛИЛА:
1. Прийняти до розгляду справу № 922/5241/21.
2. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження на 1 жовтня 2025 року о 12 годині 00 хвилин у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.
3. Повідомити учасників справи № 922/5241/21, що їх явка не є обов`язковою.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
  Суддя-доповідач		  А. А. Ємець	
Судді:	О. О. Банасько	К. М. Пільков	
 	О. Л. Булейко 	Т. Г. Стрелець	
 	І. А. Воробйова	О. С. Ткачук	
 	О. А. Губська	В. Ю. Уркевич	
 	В. В. Король	Є. А. Усенко	
 	О. В. Кривенда	Н. В. Шевцова	
 	С. Ю. Мартєв		
На підставі частини третьої статті 314 ГПК України ухвалу оформив суддя К. М. Пільков.