КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 381/1294/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9103/2025
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
11 червня 2025 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кригана Артема Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2025 року у складі судді Соловей Г.В.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: нотаріус Другої Фастівської державної нотаріальної контори Бігіч Світлана Юріївна про визнання договору дарування удаваним правочином,-
 
    В С Т А Н О В И В :
 
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом у якого просив:
визнати договір дарування 12/25 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений нотаріусом Другої Фастівської державної нотаріальної контори Бігіч С.Ю. 06 лютого 2023 року удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання договору купівлі-продажу;
визнати, що цивільно-правові відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 регулюються правилами, щодо правочину, який ці сторони насправді вчинили, а саме, за договором купівлі-продажу;
перевести на ОСОБА_1 обов`язки покупця за договором купівлі-продажу 12/25 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;
скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
 
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником 21/25 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
До 06 лютого 2023 року відповідач ОСОБА_2 був власником 12/25 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом. 
 
06 лютого 2023 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування № 168, що посвідчений нотаріусом Другої Фастівської державної нотаріальної контори Бігіч С.Ю. на підставі вказаного договору дарування ОСОБА_3 , набула у спільну часткову власність 12/25 частини вказаного житлового будинку. Вважає, що укладений договір дарування між відповідачами є удаваним правочином. Насправді між відповідачами склалися цивільно-правові відносини з купівлі-продажу частини будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки до укладення договору дарування, у грудні 2022 ОСОБА_2 отримав завдаток за продаж частини будинку, а також надав розписку про отримання коштів.
 
Приховавши договір купівлі-продажу укладеним договором дарування ОСОБА_2 мав на меті не виконувати приписи ст. 362 ЦК України. Уклавши договір дарування замість купівлі-продажу відповідачі порушили переважне право позивача на купівлю частки у праві спільної часткової власності. На момент подачі позову не відома грошова сума, яку за договором повинен сплатити покупець. 
 
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 .
 
В апеляційній скарзі адвокат Криган А.В. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
 
Вказано, що судом першої інстанції не відтворено та не досліджено у судовому засіданні аудіозапис MSG672017962-59974, який наявний у матеріалах справи та міститься на флеш пам`яті USB 3.2 Gen1 марки Kingston 32 GB, який підтверджує обставини, внутрішню воля відповідача 2 була купити спірну частину будинку та сплату коштів його за спірну частину, а також не надано оцінки роздруківкам фотознімків рекламних оголошень, якими підтверджено підтверджується, що відповідач 1 розмістив оголошення про продаж частини будинку ще у 2021 році. За період дії оголошення з продажу він декілька разів змінював ціну. Ці обставини вказують на те, що внутрішня воля відповідача 1 була спрямована на продаж частини будинку, а не дарування.
 
Крім того судом критично оцінено покази свідків по справі, оскільки вони є близькими людьми позивача. Однак, обставини про які вони повідомили є важливими для розгляду справи, тому що підтверджують наявність рекламних оголошень про продаж відповідачем 1 спірної частини будинку та походження аудіо запису MSG672017962-59974.
 
Адвокат Дьячук Н.А. в інтересах ОСОБА_3 та адвокат Нечипоренко А.А. в інтересах ОСОБА_2 подали відзиви у яких просили апеляційну скаргу представника позивача, в яких просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.
 
У судовому засіданні адвокат Криган А.В. в інтересах ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, адвокат Дьячук Н.А. в інтересах ОСОБА_3 , адвокати Нечипоренко А.А. та Сироткіна А.О. в інтересах ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.
 
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, судом про розгляд справи повідомлявся належно (а.с. 117, 121 т.2), у зв`язку з чим у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.
 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить  відхилити з огляду на наступне.
 
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні таким вимогам не відповідає.
 
Рішення районного суду зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.
 
Зі справи убачається, що відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 326737160 від 23 березня 2023 року житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на праві спільної часткової власності 21/25 за ОСОБА_1 , позивачем по справі. Дата реєстрації 07 березня 2023 року. За ОСОБА_3 зареєстровано 12/25, дата реєстрації 06 лютого 2023 року (а.с. 9 т.1).
 
Отже, право власності на частку нерухомого майна позивачем зареєстровано в установленому законом порядку після укладення оспорюваного ним договору дарування.
 
Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 25 лютого 2016 року ОСОБА_4 , державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Київської області Кудряшов В.І. успадкував після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , 12/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10 т.1).
 
Згідно договору дарування 12/25 частки житлового будинку, посвідченого Бігіч С.Ю, державним нотаріусом Другої фастівської державної нотаріальної контори Київської області від 06 лютого 2023 року ОСОБА_2 передав у власність (подарував), а ОСОБА_3 , прийняла у власність (у дарунок) 12/25 часток житлового будинку з відповідними господарськими спорудами та будівлями що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 200-202 т.1).
 
Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені оспорюваним договором дарування. При цьому при розгляді справи судом не встановлено, що воля сторін договору дарування була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином. Отже, ОСОБА_1 не довів, що оспорюваний договір дарування є удаваним, тобто таким, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
 
З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Частиною 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
Статтею 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
 
Положеннями ч. 1 та ч. 2 ст. 362 ЦК України визначено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.
 
Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.
 
Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.
 
Суб`єктивне право на продаж частки сторонній особі виникає у співвласника з моменту одержання відмови усіх інших співвласників від здійснення переважного права на купівлю або нездійснення ними цього права протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, якщо предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно.
 
При цьому під здійсненням переважного права необхідно вважати передання (надіслання) продавцю оферти щодо укладення основного або попереднього договору купівлі-продажу частки.
 
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 761/37049/15-ц (провадження № 61-18950св20).
 
Аналіз вищевказаних вимог закону свідчить про те, що переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності співвласника поширюється на випадки саме продажу відповідної частки у праві спільної часткової власності та не стосується випадку, в якому було укладено договір дарування, який за своєю суттю є безвідплатним правочином, тобто обдарований не має перед дарувальником зобов`язання матеріального характеру.
 
Відповідно до ч. 1 с. 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Частиною 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Частиною 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України є підставою недійсності правочину.
 
Умови дійсності правочину встановлюються законом для того, щоб правочин мав належну юридичну силу. Додержання цих умов сприяє законності правочину, охороні прав та законних інтересів його учасників та інших осіб. Проте, коли недодержання умови дійсності правочину викликає його недійсність, то до сторін застосовуються майнові наслідки такої недійсності.
 
Згідно з ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваний правочин - це правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.
 
У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
 
Правова конструкція ст. 235 ЦК України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести: для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
 
Суди повинні оцінити зазначені доводи, подані сторонами докази та здійснити правильну кваліфікацію правочину, виходячи із відносин, які реально склались між його сторонами.
 
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
 
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
 
Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20), від 12 квітня 2024 року у справі № 753/9206/21 (провадження № 61-15045св23).
 
На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
 
Згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Суд першої інстанції встановивши фактичні обставини у справі, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 набувши у встановленому законом порядку право власності на 12/25 частки спірного нерухомого майна, уклав з ОСОБА_3 договір дарування вказаної частки.
 
Аналіз глави 26 ЦК України свідчить про те, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Тобто, частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав. Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18).
 
Колегія суддів погоджується з висновком першої інстанції про те, що укладення договору дарування не порушує переважене право співвласника на придбання частки у спірному майні.
 
Відповідно до справи, на час укладення оспорюваного договору дарування частки квартири не існувало жодних обтяжень, арештів, інших заборон чи обмежень у використанні та розпорядженні майном, що відчужується за цим правочином.
 
Поясненням допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також долученому до справи аудіозапису, що міститься на  флеш пам`яті USB судом у рішенні дана належна оцінка, з якою погоджується й суд апеляційної інстанції.
 
Зазначені свідки є родичами позивача й зацікавлені у розгляді справи на його користь.
 
Зі справи видно, що зміст  аудіозапису на який посилається позивач,  оспорюється  ОСОБА_3 , в той як під час судового розгляду клопотання про призначення  відповідної експертизи заявлено не було.
 
Долучені до справи роздруківки рекламних оголошень  про продаж будинку за 2021рік не вказують на оплатність укладеного між відповідачами значно пізніше - 06 лютого 2023 року,  договору дарування та те, що майновий стан ОСОБА_2 значно змінився. 
 
Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не підтверджено удаваність оспорюваного договору дарування, в той час як відповідно до  вимог статей 12, 81 ЦПК України  це є  його процесуальним обов`язком. 
 
Позивачем не доведено, що  вказаний правочин укладено з метою приховання відповідачами договору купівлі-продажу цього нерухомого майна, та що між ними виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування.
 
Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідачі укладаючи оспорюваний правочин усвідомлювали значення своїх дій, їх волевиявлення було направлено на укладення саме договору дарування, а судом не встановлено спрямованість волі сторін такого правочину на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, чи настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені оспорюваним правочином.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v.Ukraine) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04).
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу адвоката Кригана А.В. в інтересах ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2025 року залишити без змін.
 
На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судових рішень розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишене без задоволення.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Кригана Артема Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 19 червня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: