ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
15 липня 2025 року місто Київ 
Справа № 754/7134/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11534/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс», в інтересах якого діє адвокат Ковалевський Євген Володимирович, на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 квітня 2025 року (ухвалено у складі судді Буша Н.Д., повне рішення складено 11 квітня 2025 року)
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (змінило назву на Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Він Фінанс») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобалія Інна Василівна про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним
 
ВСТАНОВИВ 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 У травні 2024 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія (змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Він Фінанс») (далі - ТОВ «Він Фінанс») звернулося до суду із цим позовом.
Позов обґрунтований тим, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»», якому «Правекс Банк» відступив права вимоги за кредитним договором № 719-006/08Р, має на виконанні заочне рішення суду від 19 січня 2016 року про солідарне стягнення з боржника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_1 15 600 доларів США та 281 945,22 грн пені й процентів.
Водночас 27 лютого 2016 року ОСОБА_1 продала належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 з метою ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором №719-006/08Р.
Указані мотиви та обставини (удаваність та фіктивність договору, зловживання правом на розпорядження майном) були встановлені у рішенні Деснянського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року у справі № 754/76/22, яке набрало законної сили 
Позивач зазначає, що спірний Договір купівлі-продажу порушує права стягувача, оскільки перешкоджає реальному виконанню судового рішення про стягнення заборгованості.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 03 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовив.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 
Не погодившись з таким рішенням, Ковалевський Є.В. в інтересах ТОВ «ФК «Він Фінанс» 08 травня 2025 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. 
 Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно дослідив обставини, що мають значення для справи, дійшов висновків, що не відповідають обставинам справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, унаслідок чого ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення.
Скаржник зазначає, що суд порушив приписи ч. 4 ст. 82 ЦПК України, оскільки не врахував преюдиційності фактів, установлених у рішенні Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2023 року у справі № 754/76/22, зокрема щодо наявності ознак фіктивності у спірному Договорі купівлі-продажу.
Вважає, що суд помилково врахував як доказ необізнаності ОСОБА_1 про  заочне рішення щодо стягнення з неї заборгованості посилаючись на зміст ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2022 року у справі № 361/5195/15, оскільки зазначене в ній не є встановленою обставиною, а лише версією ОСОБА_1 вказаною для обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення.
Звертає увагу, що ОСОБА_1 визнала усі обставини, зазначені у позові, а ОСОБА_2 проти позову по суті не заперечувала та просила лише застосувати наслідки спливу строків позовної давності.
Також вказує, що твердження суду про те, що «сторони в судове засідання не з`явилися та від них надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності» не відповідає дійсності. 
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечувала, просила відмовити у її задоволенні, оскаржуване рішення залишити без змін як законне та обґрунтоване.
На спростування доводів апеляційної скарги зазначала про відсутність преюдиційних для цієї справи обставин, зокрема фіктивності спірного договору купівлі-продажу, установлених у справі № 754/76/22, оскільки єдиною встановленою обставиною в межах справи № 754/76/22 був факт укладення такого договору.
Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, примірник апеляційної скарги разом із ухвалою про відкриття апеляційного провадження у справі отримали поштою (т. 3 а. с. 69, 72).
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання
У судовому засіданні представник ТОВ «Він Фінанс» - Ковалевський Є.В. та представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у ній, просили її вимоги задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 та третя особа - ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином у порядку ст. 128 ЦПК України шляхом отримання судової-повістки повідомлення поштою, на підтвердження чого у матеріалах справи містяться зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень (т. 3 а. с. 108, 110).
У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
З урахуванням викладеного, з огляду на приписи ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Кобалії І.В.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом 
 Cуд першої інстанції встановив, що 31.01.2008 між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 719-006/08Р зі змінами та доповненнями до договору від 09.01.2009. 
Згідно з умовами Договору, банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті у розмірі 10782 доларів США. При цьому згідно з умовами договору та змінами до нього, кредит надається на строк з 31.01.2008 по 10.05.2008 зі сплатою 11,99 % річних, з 11.05.2008 по 10.11.2008 зі сплатою 12,99% річних та з 11.11.2008 по 31.01.2015 зі сплатою 13,99 % річних.
Відповідно до п. 1.2 кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит в строк до 31.01.2015.
З метою забезпечення своєчасного і повного виконання відповідачем ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором, 31.01.2008 із ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 719-006/08Р, згідно з яким остання, як поручитель ОСОБА_3 , взяла на себе обов`язок відповідати за зобов`язаннями позичальника, що випливають з кредитного договору. Поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором.
У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору та договору поруки, банк звернувся до Деснянського районного суду міста Києва. Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19.01.2016 було стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором № 719-006/08Р від 31.01.2008 в сумі 15 600 доларів 62 цента, заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів по кредиту у розмірі 281 945 грн 22 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 654 грн у рівних частках з кожного, а саме з ОСОБА_3 - 1 827 грн, з ОСОБА_1 - 1 827 грн.
З метою примусового виконання рішення Броварським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 15.02.2021 відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 щодо боржника ОСОБА_3 за кредитним договором № 719-006/08Р від 31.01.2008.
31.05.2017 між Публічним акціонерним товариством «Правекс Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір № 2 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого останнє набуло право вимоги за кредитним договором № 719-006/08Р від 31.01.2008 до ОСОБА_3 .
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16.09.2021 замінено сторону виконавчого провадження, а саме: стягувача - Публічне акціонерне товариство «Правекс Банк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за виконавчими листами № 361/5195/15 щодо стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором № 719-006/08Р від 31.01.2008 та витрат зі сплати судового збору.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва замінено стягувача у виконавчому листі №361/5195/15 з примусового виконання заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19.01.2016 по справі №361/5195/15 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 719-006/08Р від 31.01.2008 в розмірі 15 600 доларів США 62 цента та заборгованість зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредитом у розмірі 281 945,22 грн. ПАТ "Комерційний банк "Правекс Банк" його  правонаступноком  Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Довіра та Гарантія". Замінено стягувача також у виконавчому листі № 361/5195/15 з примусового виконання заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19.01.2016 по справі №361/5195/15 про стягнення з ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору в розмірі 1827 грн. Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Правекс Банк" його правонаступноком - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Довіра та Гарантія".
Як зазначено, у березні 2024 року із сайту судової влади України та Єдиного державного реєстру судових рішень, позивач дізнався про рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30.10.2023 по справі №754/76/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, державний нотаріус Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Васильєва О.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобалія І.В. про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, згідно якого у відповідача ОСОБА_1 у власності була квартира АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідченого 27.02.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобалією І.В., зареєстрованого в реєстрі за №25, ОСОБА_1 переоформила зазначену квартиру на ОСОБА_4 .
27.02.2016 між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобалією І.В. 27.02.2016 та зареєстрований за реєстраційним № 25, тобто вказаний договір укладений після ухвалення заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19.01.2016 у справі № 361/195/15.
27.02.2016 право власності на вказану квартиру за ОСОБА_4 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою від 03.03.2016.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер, про що складено 18.04.2021 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) актовий запис про смерть №9515.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу суду встановлено, що ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 03.10.2022 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19.01.2016 по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Правекс Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - залишено без задоволення.
У вказаній ухвалі суду зазначено «23.08.2022 від відповідачки ОСОБА_1 до суду надійшла заява про перегляд вказаного заочного рішення, з посиланнями на те, що про рішення вона дізналася випадково в ЄДРСР, в судові засідання на розгляд справи викликів не отримувала, а тому не була обізнана про вказане заочне рішення.».
13.01.2023 ухвалою Київського апеляційного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19.01.2016 за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Правекс Банк", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Довіра та Гарантія" до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
 
Позиція суду апеляційної інстанції 
 Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О. В., пояснення представників сторін, що з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням доводів відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права 
 
За правилами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.  
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
 
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що:
- ОСОБА_1 на момент здійснення правочину щодо укладення договору купівлі-продажу квартири від 27.02.2016 не знала про існування заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19.01.2016, а тому доводи позивача, що ОСОБА_1 , укладаючи оспорюваний договір хотіла уникнути відповідальності за кредитними зобов`язаннями, спростовуються та не знайшли свого підтвердження;
- спірний договір купівлі-продажу не має ознак фіктивного в розумінні ст. 234 ЦК України, оскільки, укладаючи договір, ОСОБА_1 здійснила реальне відчуження майна, яке після смерті покупця за цим договором - ОСОБА_4 , увійшло в спадкову масу, що само по собі не свідчить про фіктивність правочину. Також стороною позивача не доведено наявності у ОСОБА_1 умислу на укладення фіктивного правочину;
- позивачем не доведено наявності умислу щодо укладення оспорюваного договору у відповідача ОСОБА_2 , як дочки померлого - ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину за законом 04.06.2021 після смерті свого батька;
- у цій справі суд установив вчинення сторонами реальних дій, спрямованих на відчуження належного ОСОБА_1 майна та фактичну передачу його у власність ОСОБА_4 . Це, на думку суду, свідчить про наявність волі сторін на виконання оспорюваного договору - відчуження нерухомого майна, яка збігається з їх волевиявленням. Тобто учасники правочину дійсно мали намір створити правові наслідки на момент його вчинення.
Колегія суддів із такими висновками суду першої інстанції не погоджується та вказує на таке.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.
Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце».
Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц.
 
Верховний Суд в постанові від 27 серпня 2020 року у справі № 419/2304/18 зазначив, що «суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору». 
Важливість цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, у якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм». З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
З урахуванням тверджень позивача та встановлених обставин справи, колегія суддів вбачає за необхідне надати оцінку можливості кваліфікації спірного договору як фраудаторного та вказує на таке.
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 вказано, що «зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: 1) особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; 3) цей стан не задовольняє інших суб`єктів; 4) для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; 5) настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 6) враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; 7) особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».
Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 зробив висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, належать: 1) момент укладення договору; 2) контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); 3) ціна (ринкова / неринкова), наявність / відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
Право на зло в цій справі, на думку позивача, виявилося у відчуженні ОСОБА_1 квартири своєму цивільному чоловіку ОСОБА_4 з метою уникнення претенезій кредитора (можливості звернення стягнення) на неї.
Колегія суддів визнає обґрунтованими доводи позивача та вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про відсутність ознак фіктивності (фраудатоності) вказаного договору з огляду на таке.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У рішенні Деснянського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року по справі № 754/76/22, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року,встановлено, зокрема, що: 
«27 лютого 2016 року ОСОБА_4 склав розписку, відповідно до змісту якої він позичив у ОСОБА_1 гроші в сумі 410 000 грн на строк два роки; за закінченням вказаного строку він зобов`язався повернути борг в повному обсязі. Оригінал розписки наявний у позивачки, та був наданий представником для огляду судом, копія вказаної розписки міститься в матеріалах справи (а.с. 15 т. І). 
Згідно із відповіддю Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 14.11.2022 № 02-14/2890 власником особового рахунку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1  (а.с. 228 т. І). 
У матеріалах справи наявні квитанції про сплату ОСОБА_1 комунальних послуг за період з 22.08.2017 по 19.11.2021 за квартиру АДРЕСА_1  (а.с. 80-105 т. І).
Свідок ОСОБА_7 , яка є подругою позивачки, у судовому засіданні показала, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали на АДРЕСА_3 , а в квартирі по АДРЕСА_4 проживала дочка ОСОБА_1 з сім`єю. Дочка ОСОБА_1 взяла кредит у банку без згоди матері, а коли почали телефонувати колектори, то  ОСОБА_4 запропонував позивачці переоформити квартиру по АДРЕСА_4 на нього і в 2016 році вони оформили цей договір. Однак коли ОСОБА_4 перебував у лікарні, то він хотів знову переоформити на позивачку її квартиру».
Указані обставини визнаються ОСОБА_1 та не спростовуються ОСОБА_2 в межах цієї справи.
З урахуванням викладеного колегія суддів установила такі обставини, що свідчать про фіктивність (фраудаторність) спірного договору купівлі-продажу:
1) на виконання договору не було фактичного передання майна (грошей), оскільки в той же день покупець видав розписку продавцю на відповідну суму, що свідчить про відсутність реального передання грошей (оплати договору купівлі-продажу);
2) після відчуження квартири, продавець продовжував користуватися квартирою та сплачувати комунальні послуги, а покупець не переоформив на себе особові рахунки по комунальних послугах, що свідчить про відсутність реального переходу володіння й наміру покупця здійснювати права власника;
3) договір був укладений одразу після ухвалення рішення про солідарне стягнення з продавця заборгованості (тобто у період, коли боржник уже знав (або повинен був знати) про обов?язок виконати рішення) 
4) сторонами договору є особи, які перебували у тісних особистих стосунках;
 5) відповідачка ОСОБА_2 не спростувала в судовому засіданні факту відсутності у боржника ОСОБА_1 іншого майна, за рахунок якого може бути виконано рішення суду, яке перебуває на виконанні.
 
У сукупності ці обставини вказують, що зовнішня форма правочину маскує справжню його мету та волю сторін - «сховати» квартиру від претензій кредитора та ускладнити (або зробити неможливим) реальне виконання судового рішення. 
 
Відсутність реального розрахунку, збереження користування квартирою продавцем, набуття права власності близькою особою та момент укладення угоди після ухвалення рішення про стягнення заборгованості є достатніми та обґрунтованими підставами (ознаками) для  визнання договору таким, що вчинений на шкоду кредитора, тобто фраудаторним.
Колегія суддів також враховує, що в ході розгляду справи відповідач ОСОБА_1 такі факти визнала, а ОСОБА_2 їх не спростувала, обмежившись посиланням на сплив позовної давності (наслідки спливу якої можливо застосувати виключно при обґрунтованості позовних вимог).
Суд першої інстанції на вказане увагу не звернув та дійшов помилкових і безпідставних висновків про необґрунтованість позовних вимог, зокрема через те, що нібито було реальне відчуження майна та в ОСОБА_1 не було умислу на укладення фактичного правочину.
Помилковими є також висновки суду про те, що ОСОБА_1 на момент укладення договору не знала про існування рішення, яким з неї солідарно стягнуто заборгованість, із посиланням на ухвалу Деснянського районного суду міста Києві від 03 жовтня 2022 року у справі № 361/5495/15, оскільки у вказаній ухвалі відсутні преюдиційні обставини, зокрема щодо «необізнаності» ОСОБА_1 про рішення суду. Про вказане свідчить результат розгляду заяви про перегляд заочного рішення суду - залишення її без задоволення. ОСОБА_1 як поручитель за кредитним договором укладений її донькою повинна була знати про свій солідарний обов`язок та усвідомлювати неминучість такої відповідальності у випадку порушення її дочкою умов кредитного договору.
Колегія суддів також  враховує, що Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторого правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначаючи таке: «… договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора». До подібних висновків (визнання недійсним фраударного договору до ухвалення рішення про борг) дійшов Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2023 року.
Безпідставними є твердження суду про необхідність встановлення умислу на укладення фіктивного правочину у ОСОБА_2 як дочки померлого покупця - ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину за законом, оскільки, виникнення її права власності є похідним від прав покупця й відбувається на загальних підставах спадкування. Спадкоємець одержує майно разом із усіма притаманними йому дефектами та ризиками, зокрема ризиком недійсності правочину, з якого це майно походить. Доводити її самостійний умисел на укладення фраудаторного договору не потрібно. Таким чином, ОСОБА_2   є правонаступником прав та обов`язків свого батька, у тому числі несе ризики вчинення її батьком недобросовісних дій щодо укладення фіктивного договору.
 
Щодо позовної давності
 
Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до приписів ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідач ОСОБА_2 подавала до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності (т. 1 а. с. 178), вказуючи, що позивач міг дізнатися про факт відчуження спірної квартири ОСОБА_1 із Державного реєстру прав на нерухоме майно, а тому строк позовної давності сплив 27 лютого 2019 року, проте позивач звернуся до суду лише 31 травня 2024 року.
У відповідь на заяву позивач подав пояснення (т. 3 а. с. 13), у яких вказував, що позовна давність за позовом про визнання правочину недійсним обраховується не від дати його вчинення, а з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зазначав, що він не був стороною договору, про його існування дізнався із сайту Судової влади України та Єдиного державного реєстру судових рішень, у яких виявив рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року, стороною в указаній справі також не був.
Колегія суддів погоджується із доводами позивача та відхиляє доводи ОСОБА_2 з огляду на таке.
За приписами ч. 1 ст. 261 ЦПК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Колегія суддів враховує, що ані «Правекс Банк», ані ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не були сторонами спірного договору купівлі продажу, а тому для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину (див. постанова Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15).
Твердження позивача про те, що він дізнався про факт вчинення спірного договору з Єдиного державного реєстру судових рішень (рішення суду від 30 жовтня 2023 року) лише в березні 2024 року спростовані не були (відповідачами не вказано про більш ранню дату, коли позивач міг достовірно довідатися про вчинення спірного договору).
Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_2 про те, що позивач мав можливість дізнатися про факт укладення спірного договору з Державного реєстру прав на нерухоме майно, оскільки позивач не зобов`язаний здійснювати постійний моніторинг указано реєстру щодо кожного свого боржника (його поручителя).
Апеляційний суд також враховує, що відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, дія якого постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувався до 30 червня 2023 року.
З урахуванням п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з 12 березня 2017 року.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 212/10834/21.
Окрім цього, відповідно до  п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року» № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Воєнний стан в Україні станом на 09 травня 2024 року (дата звернення із позов) не закінчився.
Таким чином, період з 12 березня 2020 року по 09 травня 2024 року зокрема, взагалі не враховується при обчисленні строку позовної давності.
 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 
 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів установила, що суд першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясував обставин справи щодо укладення спірного договору на шкоду кредиторові та без реальних намірів щодо його укладення, унаслідок чого дійшов помилкових висновків, що не відповідають обставинам справи та порушив норми матеріального права, що передбачають можливість визнання такого договору недійсним. Указане є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції із ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу.
 
Судові витрати 
 Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви (т. 1 а. с. 9) та апеляційної скарги (т. 2 а. с. 52) у загальному розмірі 6 661,60 грн, тобто по 3 330,80 грн з кожного відповідача.
 
Керуючись статтями 141, 259, 263, 268, 367, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд 
 
ПОСТАНОВИВ 
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс», в інтересах якого діє адвокат Ковалевський Євген Володимирович, - задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 квітня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (змінило назву на Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Він Фінанс») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобалія Інна Василівна про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним - задовольнити.
Визнати недійсним договір  купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 27 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , правонаступником прав та обов`язків якого є ОСОБА_2 , посвідчений 27 лютого 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобалією Інною Василівною, зареєстрований в реєстрі за № 25.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Він Фінанс» в рівних частках судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 6 661,60 грн, тобто по 3 330,80 грн з кожної.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 24липня 2025 року.
 
Головуючий                                                                                      О.В. Желепа 
 
Судді:                                                                                                 Н.В. Поліщук
 
                                                                                                             В.В. Соколова