ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5170/25 Справа № 419/2638/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Добривечір Л. Д. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року                           Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
                                       головуючого судді: Новікової Г.В.
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.
за участю секретаря: Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Биченка А. О. на заочне рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 19 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Новоайдарської РВЦА про позбавлення батьківських прав та встановлення опіки, -

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 19 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа – Служба у справах дітей Новоайдарської РВЦА, про позбавлення батьківських прав та встановлення опіки задоволено. Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Призначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , опікуном над малолітнім  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 26.02.2025 року заяву ОСОБА_1 від 23.07.2024 року про перегляд заочного рішення від 19.02.2016 року залишено без задоволення.
Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 06 травня 2025 року відновлено втрачене судове провадження у справі №419/2638/15-ц в частині заочного рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 19 лютого 2016 року.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції від 19 лютого 2016 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також не з`ясування обставин, які мають значення для справи.
Зазначає, що ОСОБА_1 не повідомлявся належним чином про розгляд справи та не отримував жодних документів, пов`язаних із таким розглядом. Також звертає увагу, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту умисного ухилення відповідача від своїх батьківських обов`язків та можливості застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Звертає увагу, що під час ухвалення оскаржуваного рішення не було враховано думку дитини, не з`ясовано ставлення батьків до дитини, не допитано у судовому засіданні представника служби у справах дітей.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Про дату,час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про отримання судової повістки в системі Електронний суд представником ОСОБА_1 – адвокатом Биченко А.О., рекомендоване повідомлення про вручення
поштового відправлення у вигляді повістки ОСОБА_1 , довідка про доставку на електронну пошту третій особі, а також оголошення, розміщене офіційному сайті судової влади України для ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Від представника ОСОБА_1 надійшла заява про слухання справи у їх відсутність.
Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що мати  ОСОБА_3 та батько ОСОБА_1  не виконували своїх батьківських обов`язків, не піклувалися про фізичний, психічний, моральний та духовний розвиток дитини, не цікавилися її навчанням та захопленнями, що негативно впливало на її розвиток, не спілкувалися з дитиною в необхідному обсязі, не надавали матеріальної допомоги на її утримання та навчання. Відповідач ОСОБА_3 вів безвідповідальний спосіб життя, зловживав алкогольними напоями, не працював. Відповідач ОСОБА_1 створив нову сім`ю та не бажає піклуватися про свою дитину - ОСОБА_5 . Дитина проживає з позивачем, весь тягар по догляду, матеріальному забезпеченню та вихованню лежить на позивачеві ОСОБА_4 ..
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено факт ухилення батьків неповнолітнього - ОСОБА_5 від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, не утримують її та фактично залишили на вихованні у бабусі.
Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права. 
Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини  від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.
Частинами першою, другою статті 27 цієї Конвенції визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;
3) жорстоко поводяться з дитиною;
4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;
5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;
6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Згідно з частинами першою - третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.
Основні доводи позовної заяви ОСОБА_2 ґрунтувались на тому, що батько й мати не виконують свої батьківські обов`язки по вихованню та утриманню дитини, і вона, як бабуся фактично опікуються дитиною, яка проживає разом із нею.
Судом першої інстанції встановлено, що неповнолітній ОСОБА_5 на момент розгляду справи проживав разом із бабусею- позивачем у справі, яка весь тягар по догляду, матеріальному забезпеченню та вихованню взяла на себе. Батько дитини – ОСОБА_1 створив нову сім`ю та не бажає піклуватися про свою дитину, мати ОСОБА_3 зловживає алкогольними напоями, не працює. Відповідачі своїх батьківських обов`язків не виконують, не піклуються про фізичний, психічний, моральний та духовний розвиток дитини, не цікавляться її навчанням та захопленнями, що негативно впливає на її розвиток, не спілкуються з дитиною в необхідному обсязі, не надають матеріальної допомоги на її утримання та навчання.
Зазначене у судовому засіданні суду першої інстанції також підтвердив працівник служби у справах дітей Новоайдарської РВЦА  ОСОБА_6 та просив позовні вимоги задовольнити. Також позовні вимоги підтримала, присутня у судовому засіданні під час ухвалення оскаржуваного судового рішення прокурор Скрябіна С.М..
Вказані обставини спростовують доводи апеляційної скарги з приводу недоведеності підстав для позбавлення відповідачів батьківських прав та з приводу відсутності висновку органу опіки та піклування про доцільність такого позбавлення. 
Крім того, слід звернути увагу, що оскаржуване заочне рішення було ухвалено ще у 2016 році, а із заявою про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 звернувся лише в 2024 році, а з апеляційною скаргою – у 2025 році. Тобто, більше восьми років батько дитини не цікавився долею дитини, не ставив питання про скасування рішення про позбавленням батьківських прав. Також апелянт не надав доказів на спростування того, що він у цей період підтримував зв`язок із дитиною та матеріально її забезпечував. Крім того слід зауважити, що на момент розгляду справи у суді апеляційної інстанції у 2025 році ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , досяг повноліття.
Щодо доводів апеляційної скарги з приводу з`ясування думки дитини щодо позбавлення його батьків батьківських прав, то як встановлено вище, та вбачається з матеріалів відновленого втраченого судового провадження представник органу опіки та піклування був присутнім у судовому засіданні під час ухвалення оскаржуваного заочного рішення та підтримав позовні вимоги, а отже органом опіки та піклування було надано висновок щодо доцільності позбавлення відповідачів батьківських прав, зокрема і з`ясована думка дитини з цього приводу.
Крім того, слід звернути увагу, що відповідно до положень сімейного законодавства думка дитини може бути вислухана, однак не є обов`язковою для даної категорії справ, як і висновки органу опіки та піклування можуть бути відхилені судом у разі їх невмотивованості.
З приводу доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи слід зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів відновленого втраченого судового провадження відповідачі не з`явились у судове засідання 19 лютого 2016 року, а про дату судового засідання були повідомлені через ЗМІ. 
Відповідно до положень ч. 9 ст. 74 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення) відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважаєт ься повідомленим про час і місце розгляду справи. 
Таким чином, відповідачі були у відповідності до вимог процесуального закону, який діяв на той час, належним чином повідомлені про розгляд справи через ЗМІ та матеріали відновленого втраченого провадження не спростовують зазначеного факту.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового
рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду з ухваленням нового немає.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст.368, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Биченка А. О. залишити без задоволення.
Заочне рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 19 лютого 2016 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 липня 2025 року.

Судді: