Справа № 441/2203/24                                Головуючий у 1 інстанції: Ференц О.І. 
Провадження № 22-ц/811/1663/25                 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю,
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 16 квітня 2025 року, -
ВСТАНОВИВ:

у вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 , за участю органу опіки та піклування Городоцької міської ради Львівської області, про визнання незаконним переміщення та утримання дитини на території України, зобов`язання негайно передати дитину особам, які матимуть право забезпечити повернння дитини до держави постиійного проживання Сполучених Штатів Америки. 
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з 2014 року проживає у Сполучених Штатах Америки, де працює водієм вантажівки. 09 вересня 2021 року між ним та ОСОБА_5 укладено шлюб, прізвище якої після укладення шлюбу змінене на ОСОБА_6 , у якому у них народився син, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина, яка народилася на території Сполучених Штатів Америки, автоматично набуває громадянства Сполучених Штатів Америки згідно з 14 поправкою до Конституції США та Закону про імміграцію і національність. 03 травня 2023 року ОСОБА_3 без його згоди вивезла дитину за межі США та протягом десяти днів з моменту, коли дитина покинула територію США, дитина разом з відповідачкою в`їхала на територію України, що свідчить про незаконне переміщення дитини. Незаконні дії відповідачки призвели до порушення його прав, оскільки він втратив зв`язок з дитиною, що спричиняє йому сильні душевні страждання, однак відповідач відмовляється повертати дитину на територію США, у зв`язку з чим він подав заяву до Державного департаменту Сполучених Штатів Америки за формою Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року про негайне повернення дитини. Судові і адміністративні органи Договірних держав без затримок здійснюють усі процедури для повернення дітей,за винятком випадку, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Місце постійного проживання дитини є визначальним, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини порушує її права та інтереси і його право як батька на піклування про дитину. Будинок, в якому він проживає повністю облаштований з врахуванням потреб дитини, а рішення вивезти дитину за кордон прийнято одноособово ОСОБА_3 та суперечить інтересам дитини. Вважає, що масовані ракетні удари, численні терористичні акти та прояви геноциду стосовно українського народу не сприяють розвитку особистості дитини та не забезпечують її права на дитинство, оскільки можливість всебічного розвитку та вибору дозвілля порушується та обмежуються повітряними тривогами, необхідністю постійного відвідування укриття, обмеження масового скупчення людей та проведення офіційних розважальних заходів. Крім того, існує серйозний ризик того, що повернення на територію України поставить життя та здоров`я дитини під загрозу, відтак для забезпечення якнайкращих інтересів дитини необхідним є повернення її на територію постійного місця проживання. 
З наведених підстав просить визнати незаконним переміщення та утримання на території України малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження – Сполучені Штати Америки, батьками якого є мати – громадянка України ОСОБА_3 , та батько – громадянин України ОСОБА_1 ; зобов`язати громадянку України ОСОБА_3 негайно передати дитину, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступним особам, які матимуть право забезпечити повернення дитини до держави постійного проживання – Сполучених Штатів Америки: мати позивача - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; або хрещений батько ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 – громадянин Німеччини, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , або подруга сім`ї позивача, гомадянка США – ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Просить стягнути з ОСОБА_3 судові витрати, що згідно з Договором про надання правничої допомоги складають 40000.00 грн.
Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 16 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю органу опіки та піклування Городоцької міської ради Львівської області, про визнання незаконним переміщення дитини на територію України, негайне повернення дитини до держави постійного проживання – відмовлено.
Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1  – ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.
Апелянт стверджує, що після виїзду зі Сполучених Штатів Америки відповідачка постійно змінювала своє місце перебування з дитиною, в тому числі і тричі виїжджала та в`їзджала в Україну з дитиною, а така постійна зміна місця проживання матері з дитиною свідчить про відсутність сталого місця проживання дитини в Україні. Ключовим елементом для визначення правомірності переміщення або утримання дитини є її звичайне місце проживання на момент безпосередньо перед порушенням прав опіки. Подальше перебування дитини в Україні після початку судового розгляду справи про її негайне повернення не може бути підставою для зміни або встановлення нового звичайного місця проживання в Україні, оскільки це призвело б до легалізації неправомірного утримання через затягування часу та судового процесу в Україні. Відповідач самостійно прийняла рішення про виїзд за кордон разом з дитиною, чим порушила батьківські права позивача. Крім того, вона не лише приховувала своє місце перебування, але й вимагала від апелянта здійснювати перекази коштів на її мобільний телефон, щоб уникнути можливості ідентифікації її місцезнаходження. Вважає, що викрадення дитини було вчинене з власних корисливих мотивів відповідача, оскільки в подальшому вона звернулася з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів у розмірі 109 680.00 грн. щомісячно. Суд першої інстанції не врахував, що на момент вивезення дитини, ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 спільно здійснювали батьківські права та батьківські обов`язки у державі постійного місця проживання дитини – США, де дитина народилася та проживала, а батько має рівні права з матір`ю щодо виховання, утримання дитини та у прийнятті рішень стосовно дитини, які не обмежені рішенням суду чи іншого компетентного органу. Висновок суду про відсутність глибокого емоційного зв`язку між батьком та дитиною базується лише на тому, що ОСОБА_1 не приїхав на територію України, а відтак є припущенням без врахування об`єктивних обставин, зокрема, воєнного стану, логістичних труднощів та юридичних ризиків для особи, яка проживає за кордоном, та відсутності належних гарантій безпеки. Крім того, необґрунтованим є висновок суду про наявність «мовчазної згоди» ОСОБА_1 на переміщення дитини на територію України, оскільки такий суперечить обставинам справи. Відповідач не навела жодного обґрунтованого пояснення своїм діям щодо викрадення дитини та не надала доказів того, що ОСОБА_1 вчиняв щодо неї будь-які протиправні дії, зокрема, фізичне чи психологічне насильство. Звертає увагу, що в даному випадку з моменту переміщення дитини до подачі позову до суду про негайне повернення дитини до держави постійного проживання минуло лише кілька місяців, відтак суди держави, куди була незаконно перевезена дитина, зобов`язані негайно ухвалити рішення про її повернення.
З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.     
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність передбачених Гаазькою конвенцією підстав для відмови у поверненні дитини сторін, ОСОБА_7 , до Сполучених Штатів Америки, у якій дитина проживала до переміщення, оскільки батько дитини своєю поведінкою дав мовчазну згоду на перебування дитини разом з матір`ю в іншій державі, що існує серйозний ризик того, що пвернення дитини поставить дитину під загрозу заподіяння їй психічної шкоди та створить для дитини нестерпну обстановку, з моменту переміщення дмитини минуло більше року і дитина прижилася у новому середовищі.
Суд зазначив, що така відмова є втручанням у гарантоване статтею 8 Конвенції 1950 року право позивача на повагу до сімейного життя, але з огляду на встановлені судом обставини та досліджені докази немає підстав вважати про порушення цього права з врахуванням пункту 2 статті 8 Конвенції 1950 року, який допускає можливість втручання у право на повагу до сімейного життя, зокрема для захисту здоров`я та для захисту прав і свобод інших осіб. У справах щодо повернення дитини до місця її постійного проживання першочергову увагу слід приділяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини також закладений і в Конвенції 1980 року, яка допускає можливість неповернення дитини до місця її постійного проживання, якщо там існує серйозний ризик завдання дитині фізичної або психічної шкоди, створення нестерпної обстановки (пункт «b» частини першої статті 13 Конвенції 1980 року). 
Тому суд вважав, що захист здоров`я дитини та якнайкраще забезпечення її інтересів є легітимними цілями для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , країна народження – Україна, має посвідку на постійне проживання в США з 02.07.2023 до 02.07.2034.
Батьками ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , дитина народилася в штаті ОСОБА_14 , округ Кук, місто Шаумбург США.
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пацієнтом ТОВ «Охорона здоров`я дітей» в Іст Стронг Стріт, офіс 6 Вілінг, Іллінойс, з 02.03.2022 року, останній прийом був 13.03.2023. З 01.08.2024 ОСОБА_7 має медичну страхівку.
В окружному суді округу Кук перебуває на розгляді справа про розірвання шлюбу між сторонами, справа № 2023D330249.
Згідно довідки № 35 про реєстрацію особи громадянином України від 28.04.2023, виданої Генеральним консульством України в Чикаго, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України з 25.02.2022 року.
28.06.2024 ОСОБА_1 подав Державному департаменту США заяву за Гаазькою конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей про викрадення ОСОБА_12 його дружиною ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_7 , в якій вказав поточне місцезнаходження дитини – АДРЕСА_1 , зазначив про існування процесу розірвання шлюбу, вказав, що працює гонщиком, не може приїхати в Україну, щоб забрати дитину на батьківщину, але може надати право своїй матері вивезти дитину в США.
Згідно довідки ОСББ «Авіатор-28» № 3 від 07.09.2024 ОСОБА_3 проживає та зареєстрована у АДРЕСА_1 , разом з нею проживають ОСОБА_16 та ОСОБА_7 . 
Свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 11.10.2004 підтверджується, що ОСОБА_17 є співвласником квартири АДРЕСА_2 .
Актом обстеження умов проживання відповідачки в АДРЕСА_1 від 06.09.2024 підтверджується, що стан квартири відмінний, наявні усі комунікації, зроблено ремонт, кімнати умебльовані, меблі у відмінному стані, наявна уся необхідна побутова техніка.
Згідно характеристики Городоцького ЗДО № 4 «Зернятко» Городоцької міської ради Львівської області на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитина відвідує заклад з серпня 2024 року, період адаптації пройшов успішно, дитина демонструє позитивні емоції, відвертість, щирість та доброзичливість, сумлінно виконує доручення, дисциплінований, не конфліктний. Хлопчика в садочок приводять мама і бабуся, остання працює вихователем у цьому закладі, тому дитина із великим задоволенням приходить в садок. У відносинах з рідними відчуває захищеність та емоційну близькість. Дитина перебуває в психологічно благополучному, емоційно-комфортному середовищі і відчуває себе захищено. Переживань, тривог, страху або пригніченості за дитиною не спостерігається. У поведінці дитини немає ознак того, що в неї є складнощі з адаптацією до умов життя та соціально-культурного середовища. Дитина боре розуміє і розмовляє українською мовою. Існує серйозний ризик того, що повернення дитини в країну, яку вона не знає, заподіє дитині серйозної психологічної і фізичної шкоди, створить для дитини нетерпиму обстановку і переїзд в середовище незнайомих людей, що може призвести до емоційних зрушень, трансформації мотивів дій, порушення рухового та мовного розвитку. Це негативно вплине на стан розвитку дитини і буде становити загрозу психічного стану у даний момент і триватиме протягом життя. Якщо припинити спілкування дитини з матір”ю як найголовнішою і найпершою близькою людиною – це стану дуже глибокою психологічною травмою, яка позначиться на особистісному розвитку зокрема.
ОСОБА_7 має підписану декларацію № 0001-06КА-К010 з КНП «Городоцький центр первинної медико-санітарної допомоги» Городоцької міської ради Львівської області з 25.09.2024 на вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу.
Згідно з висновком за результатами психологічного дослідження ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наданого психологом ОСОБА_18 14.10.2024, дитина має високий ступінь ініціативності з матір`ю, довіряє матері і шукає в ній підтримку у важливих для нього моментах, що є ознакою безпечної прив`язаності. Мати забезпечує необхідний рівень фізичної та емоційної підтримки, створила стабільне середовище, яке сприяє формуванню почуття безпеки у дитини. Завдяки цьому ОСОБА_19 демонструє позитивні емоційні та поведінкові реакції, що свідчить про його гармонійний розвиток в умовах, які йому забезпечує мама. Ставлення ОСОБА_12 до матері позитивне, що проявляється у безпечній прив`язаності до неї, проживання з мамою дає відчуття більшої безпеки та підтримки, яка є вкрай важливою для комфортного самовідчуття дитини. Різка зміна умов може призвести до дистресу, що є ризиком виникнення симптомокомплексів у дитини. Особливості психоемоційного стану дитини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент проведення психодіагностичного дослідження характеризується доречним емоційним реагуванням у відповідності до різних ситуацій. Умови проживання для дитини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з боку матері ОСОБА_20 є комфортними та сприяють здоровому розвитку дитини. Згідно рекомендацій психологині необхідно вжити заходи для захисту забезпечення безпеки дитини – уникати ситуацій та змін, які можуть порушити звичний уклад життя дитини та призвести до стресових стані, продовжувати змістовно організовувати дозвілля дитини, забезпечити послідовне і безпечне виховання ОСОБА_19 , обмежити дитину від участі у конфлікті батьків.
У висновку психолога ОСОБА_21 від 11.10.2024 зазначається, що у ОСОБА_3 виявлено підвищену тривожність, симптоми депресії, страх за своє майбутнє та майбутнє своєї дитини, що може бути результатом пережитих стресів психо-травмуючих впливів щодо неї зі сторони ОСОБА_1 , 1988 р.н.. Зі слів клієнтки у п. ОСОБА_22 спостерігалася агресивна поведінка по відношенню до неї, вона скаржилася на розлади сну та панічні напади, відсутність апетиту, відчуття втоми, негативне сприйняття себе, труднощі з концентрацією уваги, неможливість розслабитися. Турбували думки та спогади про неодноразові обзивання її дуже принизливими словами з використанням ненормативної лексики та погрози, постійний контроль та обмеження щодо політичних та релігійних переконань (примус розмовляти російською мовою та ін.). ОСОБА_23 страх перед ймовірним контактуванням з чоловіком та переживання, що забере дитину. У п. Ольги висока мотивація до унормування емоційного стану та захисту себе від можливих подальших випадків домашнього насильства. Психіатричних розладів не виявлено, виявлена помірна депресія та високий рівень тривоги. У п. ОСОБА_24 в результаті домашнього насильства зі сторони свого чоловіка спостерігається значне зниження рівня якості життя, а саме часта втома, фізичний дискомфорт, апатія, депресивні думки.
14.10.2024 у ЄРДР за № 12024142440000141 внесено відомості за фактом погрози фізичною розправою ОСОБА_3 . ОСОБА_1 , попередня правова кваліфікація – ч.1 ст.129 КК України. 
Також СД ВнП № 1 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12024142440000140 від 14.10.2024 за фактом підробки документів на право проживання в США ОСОБА_1 .
Матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 звернувся в окружний суд округу Кук, відділ з питань сімейних відносин, з заявою про розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , під час розгляду якої також заявив клопотання про повернення дитини до рідного штату Іллінойс та про визнання неправомірним переміщення та утримання неповнолітньої дитини відповідно до статей 3 та 15 Гаазької конвенції. 
29.10.2024 суд наказав ОСОБА_3 доставити неповнолітню дитину сторін особисто 12.11.2024 до будівлі суду з метою розподілу батьківського часу, відповідачка повинна з`явитися особисто з дитиною або відправити дитину до позивача в США і прийняти участь у слуханні через Zoom.
У справі, що переглядається, спір виник з приводу вирішення вимог про визнання незаконним переміщення та утримання матір`ю малолітньої дитини, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про повернення дитини до Сполучених Штатів Америки, в обґрунтування яких позивач посилається на положення Гаазької конвенції 1980 року.
Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави її постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Газької конвенції 1989 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року №3303-ІУ «Про приєднання України до Конвенції про цивільно – правові аспекти міжнародного викрадення дітей».
Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року.
Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно зі статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.
Вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Гаазькою конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є перміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Гаазької конвенції 1989 року). При цьому суд повинен переконатися, чи є винятки, передбачені статтями 13 і 20 цієї Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави.
Згідно з частиною 1 статті 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.
За змістом частини 2 статті 3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.
Підставою виникнення правового зв`язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.
Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.
За висновками, викладеними у рішенні ЄСПЛ у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року, рішення про повернення дитини до держави постійного проживання на підставі Гаазької конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.
У частині другій статті 12, частинах першій та другій статті 13 та статтею 20 Гаазької конвенції 1980 року визначений вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного її проживання. 
Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вичнила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує щодо повернення дитини).
За змістом частини другої статті 12 Гаазької конвенції 1980 року судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.
На доведення того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, можуть наводитися такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад – садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулася зміна мови спілкування та інші факти, які підтверджують, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо. 
Статтею 13 Гаазької конвенції 1980 року передбачено, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення та утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення аьо утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозузаподіянння фізичної чи психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотиманням найкращих інтересів дитини як на теперішній час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла відповідного віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.
Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містяь вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до постійного місця проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:
1. заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. «а» ч.1 ст.13);
2. заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. «а» ч.1 ст.13);
3. існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. «в» ч.1 ст.13);
4. дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч.2 ст.13);
5. повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст.20);
6. з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч 2 ст.12);
7. чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст.3).
Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.
Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримування дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.
За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.
Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди відповідно до положень ст.3, ч.1 ст.12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримування дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.
Відповідно до ч.1 ст.13 Конвенція покладає обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. 
Відповідно до пунктів 1 та 2 ст.12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст.3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.
Незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частини перша та друга статті 13 Конвенції 1980 року).
У поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основоположних свобод (стаття 20 Конвенції 1980 року).
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (частина перша статті 18, частина перша статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (частина перша статті 9 Конвенції про права дитини).
Поняття найкращих інтересів дитини слід оцінювати у світлі виключень, передбачених Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції 1980 року (частина перша статті 13), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави стосовно захисту прав людини й основоположних свобод (стаття 20). Це завдання постає насамперед перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. Виконуючи своє завдання відповідно до статті 8 Конвенції 1950 року, національні суди користуються свободою розсуду, яка залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Європейський суд з прав людини розглядає відповідно до Конвенції 1950 року рішення, які ті органи ухвалили, користуючись цією свободою.
Стаття 8 Конвенції 1950 року покладає на державні органи конкретний процесуальний обов`язок щодо цього: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини у разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Конвенції 1980 року, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитимуть вимогам статті 8 Конвенції 1950 року, а також намірам і меті останньої. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, що не є автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими у світлі виключень, викладених у Конвенції 1980 року, яку треба тлумачити вузько (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 26 листопада 2013 року у справі «Х проти Латвії», заява № 27853/09 (пункти 101, 107); від 28 січня 2021 року у справі «Сатановська та Роджерс проти України», заява № 12354/19 (пункт 31)).
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції врахував передбачений Гаазькою конвенцією 1980 року вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця її постійного проживання та встановивши фактичні обставини справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_7 . 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, як на одну із обставин для відмови в поверненні дитини, врахував те, що з матеріалів справи, і з позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 разом із сином, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виїхала з США в травні 2023, однак позивач розпочав процедуру повернення дитини лише влітку 2024, тобто після спливу річного терміну з моменту вивезення дитини, про що свідчить його звернення до Державного департаменту США із заявою за Гаазькою конвенцією, при цьому сам заявник вказав можливе місцезнаходження матері і дитини – АДРЕСА_1 (а.с.28-31). 
Як вбачається зі змісту позовної заяви та встановлено судом, відповідачка ОСОБА_3 вивезла дитину сторін, сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зі Сполучених Штатів Америки на початку травня 2023 року.
Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що будучи обізнаним про перебування відповідачки разом з сином в Німеччині, для негайного повернення дитини він звертався до суду ФРН.
З приводу цієї обставини суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він вживав будь-яких інших заходів для негайного повернення дитини в країну походження, зокрема і звернень в суд в ФРН, про що він зазначав у позові.
Одним із доводів апеляційної скарги є те, що суд першої інстакнції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував ту обставину, що позивач вживав інші заходи для негайного повернення дитини в країну походження, зокрема, звертався до суду ФРН, і на підтвердження зазначених обставин долучив до апеляційної скарги письмові докази.
З долученої до апеляційної скарги Заяви у процедурі повернення відповідно до Гаазької конвенції щодо цивільно – правових аспектах міжнародного викрадення дітей вбачається, що така була подана адвокатом Гаральд Вайскер в інтресах Ігоря Лебедєва проти ОСОБА_20 у зв`язку з поверненням дитини лише 30 квітня 2024 року. 
Адвокату Гаральд Вайскер місцевий суд Ростока (сімейний суд) 09.07.2024 року направляв лист у справі ОСОБА_11 , ОСОБА_25 у справі у зв`язку з батьківським піклувнаням, у якому визначена дата судового засідання 09.07.2024 року.
З нотатіально завіреної копії з перекладом на українську мову повістки про виклик до суду Німеччини вбачається, що повістка виписана ОСОБА_26 та ОСОБА_27 у справі у зв`язку з батьківським піклуванням.
Вищенаведене безспірно підтверджує ту обставину, що позивач не відразу ж після вивезення відповідачкою дитини зі США почав вживати заходи для його повернення, звернувся до суд ФРН майже через рік після вивезення дитиини (дитина вивезена відповідачкою за межі США 03 травня 2023 року, а із заявою до суду ФРН позивач звернувся 30 квітня 2024 року), а також спростовує доводи апелянта про те, що позивач негайно після вивезення дитини вживав заходи для її повернення, звертаючись з цього приводу до компетентних державних органів та установ, спростовує доводи апелянта про те, що з моменту переміщення дитини до подачі позову до суду про негайне повернення дитини до держави постійного проживання минуло лише кілька місяців, а тому, на думку апелянта, суди держави, куди була незаконно перевезена дитина, зобов`язані негайно ухвалити рішення про її повернення.
Вищенаведене також спростовує доводи апелянта про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність мовчазної згоди апелянта на переміщення дитини, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки., як зазначив суд першої інстанції, позивач не перешкоджав відповідачці у її виїзді разом з дитиною, у вивезенні дитини.
Колегія суддів не може не погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що зазначені обставини ставлять під сумнів відсутність згоди позивача на зміну постійного місця проживання дитини, і що у даному випадку така цілком може трактуватися як мовчазна в розумінні вимог Конвенції.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, як на обставину, за наявності якої суд має право відмовити у поверненні дитини, посилався на те, що, на думку суду, існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. 
Саме така обставина для можливої відмови в поверненні дитини передбачена пунктом b) статті 13 Гаазької конвенції 1980 року. 
Такий свій висновок суд першої інстанції обґрунтував поясненнями відповідачки, поясненнями свідка, письмовими доказами у справі – зокрема характеристикою Городоцького ЗДО № 4 «Зернятко» Городоцької міської ради Львівської області на ОСОБА_7 , висновком за результатами психологічного дослідження ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наданого психологом ОСОБА_18 , про наявність високого ризику дистресу у дитини у разі різкої зміни умов, можливості спричинення непоправної психоемоційної травми у разі розриву зв”язку дитини з матір`ю і поміщення його в середовище, незвичне для нього.  Дитина є у віці, коли потребує тісного емоційного контакту з матір`ю, що є запорукою її гармонійного розвитку. Можлива розлука дитини з матір`ю та зміна місця проживання з України на США буде для неї стресовою, фруструючою ситуацією, яка негативно вплине на її як психологічний, так і на фізичний розвиток. 
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції обгрунтовано вважав реальними ризики того, що повернення дитини до США негативно вплине на дитину, спричинить їй психічну шкоду та не сприятиме забезпеченню найкращих її інтересів.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який враховуючи вік дитини, її постійне з травня 2023 року проживання лише разом з матрі`ю, в тому числі і в Україні, наявність між ними протягом тривалого часу тісних зв`язків, його адаптацію до умов проживання в Україні, перебування протягом тривалого часу в оточенні лише матері та її родичів, до яких він звик, дійшов висновку про те, що малолітня дитина уже прижилася у своєму новому середовищі, в якому знаходится тривалий час, тому існують реальні ризики того, що повернення дитини до США негативно вплине на дитину, спричинить їй психічну шкоду, створить для неї нестерпну обстановку, та не сприятиме забезпеченню найкращих інтересів дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Встановивши ті обставини, що дитина фактично проживала в США лише до одного року двох місяців, увесь цей час, в основному проводила час разом з матір`ю, що батьком фактично визнається у позовній заяві, після виїзду з США дитина протягом 1.5 року постійно знаходилася і надалі знаходиться з матір`ю, є дуже прив`язаною до матері, з якою майже рік проживає в Україні, з серпня 2024 відвідує дошкільний навчальний заклад, у який іде з радістю і задоволенням, оскільки там працює його бабуся ОСОБА_16 , розуміє українську мову та спілкується українською мовою, має комфортні умови для проживання, забезпечений усім необхідним для розвитку і навчання, забезпечений медичним наглядом, психологічною підтримкою, має сталі сімейні зв`язки, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується колегія суддів, що дитина сторін уже прижилася у своєму новому середовищі, тому повернення дитини загрожує заподіянню їй психічної шкоди і створить для неї нестерпну обстановку (пункт b статті 13 Конвенції 1980 року). 
Зважаючи на вік сина сторін, ОСОБА_7 (3 роки) і на його прив`язаність до матері, з якою він проживає постійно, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що проживання в іншомовній країні без матері, оскільки матір дитини немає прва на виїзд до США, лише з батьком, який за умовами своєї роботи періодично перебуває у відрядженнях, негативно позначиться на психоемоційному стані дитини.
В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 пояснила, що батько дитини, ОСОБА_1 , зможе змінити місце праці, для того щоб мати можливість виховувати сина, однак на час розгляду справи судом така інформація про зміну місця праці позивача не підтверджена.
Відмовляючиу задоволенні позову, суд першої інстанції урахував те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, проте інтереси дитини мають переважати над інтересами батьків.
Колегія суддів вважає, що лише прагнення батька до здійсненні піклування і реалізації своїх батьківських прав, не є достатнім для твердження про найкращі інтереси дитини для повернення її за місцем проживання батька за встановлених у цій справі обставин.
Посилання в апеляційній скарзі на порушення прав батька малотінтньої дитини не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки рішення суду про повернення дитини до США повинно забезпечувати не тільки права одного з батьків, а й відповідати найкращим інтересам дитини. 
Судом першої інстанції встановлено, що у позивача відсутні будь- які перешкоди його участі у вихованні і житті сина та відвідування його за місцем проживання. 
Відмовляючи у задоволенні позову з підстав необхідності врахування найкращих інтересів дитини, суд першої інстанції врахував те, що повернення трьохрічної дитини батькові, з яким дитина не бачилася більше 1.5 року, який в силу своєї роботи та малолітнього віку дитини мало часу проводив з нею, між якими, крім цього, існує мовний бар”єр, створить для дитини нестерпну обстановку з огляду на потреби забезпечення найкращих інтересів дитини, що полягають, серед іншого, в необхідності забезпечити дитині такі умови розвитку, за яких дитина зможе у майбутньому самостійно реалізувати право на самоідентифікацію мовну, етнічну, за кровним спорідненням тощо.
З огляду на те, що дитина протягом двох останніх років постійно проживає разом з матір`ю, між ними існує тісний зв`язок, дитина матері довіряє, є прив`язаною до матері, що встановлено висновоком за результатами психологічного дослідження ОСОБА_12 , колегя суддів вважає, що розрив стосунків дитини з матір`ю буде психотравмуючою ситуацією, яка може негатвино відобразитися на психічному здоров`ї дитини.
Суд першої інстанції врахував і те, що матір дитини не зможе супроводжувати сина самостійно до США, оскільки ОСОБА_3 на сьогодні не має права на проживання в США, про що позивачу відомо.
Враховуючи вік дитини, ОСОБА_7 , якому на день ухвалення рішення судом першої інстанції виповнилося 3 роки 2 місяці, а також те, що матеріали справи не містять інформації про спілкування бабусі, ОСОБА_8 з онуком, спілкування дитини з хресним, ОСОБА_28 , з подруою сім`ї позивача ОСОБА_10 , наявності між ними близьких та довірливих відносин, негайна передача їм малолітньої дитини для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання Сполучених Штатів Америки, буде для дитини психотравмуючою ситуацією, а відтак суперечить інтересам дитини.
Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідачка пояснила, що змушена була виїхати (втекти) разом із сином зі США до України в тому числі через те, що їхньому життю і здоров`ю загрожувала реальна небезпека з боку її чоловіка-позивача, який через проросійські погляди вчиняв відносно неї психологічне та фінансове насильство, обзивав її нецензурними словами, виганяв разом із сином з дому в холодну пору року, емоційно знущався з неї, свідком чого була її матір.
На підтвердження вказаних обставин відповідачка надала копію Витягу з ЄРДР про реєстрацію кримінального провадження за фактом погрози зі сторони позивача, а також висновок психолога ОСОБА_21 від 11.10.2024 про те, що у ОСОБА_3 виявлено підвищену тривожність, симптоми депресії, страх за своє майбутнє та майбутнє своєї дитини, що може бути результатом пережитих стресів психо-травмуючих впливів щодо неї зі сторони ОСОБА_1 , 1988 р.н.
Вищенаведене спростовує доводи апелянта про те, що відповідач на навела жодного обгрунтуваного пояснення своїм діям щодо вивезення дитини та не надала доказів того, що ОСОБА_7 вчиняв щодо неї протиправні дії, зокрема, фізичне чи психологічне насильство.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позову, врахував те, що позивач своєю поведінкою дав мовчазну згоду на утримання дитини, існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння психічної шкоди та створить для дитини нетерпиму обстановку (п. «в» ч.1 ст.13), що з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст.12), та вірно зазначив те, що відповідачка довела наявність обставин, за наявності яких суд має право відмовити у повернені дитини до США, що передбачені статтями 3, 12, 13, 20 Гаазької конвенції 1980 року.
Суд першої інстанції зазначив, що така відмова є втручанням у гарантоване статтею 8 Конвенції 1950 року право позивача на повагу до сімейного життя, але з огляду на встановлені судами обставини та досліджені докази немає жодних підстав вважати порушенням цього права у світлі пункту 2 статті 8 Конвенції 1950 року.
   Пункт 2 статті 8 Конвенції 1950 року допускає можливість втручання у право на повагу до сімейного життя, зокрема, для захисту здоров`я та для захисту прав і свобод інших осіб. У справах щодо повернення дитини до місця її постійного проживання першочергову увагу слід приділяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини також закладений і в Конвенції 1980 року, яка допускає можливість неповернення дитини до місця її постійного проживання, якщо там існує серйозний ризик завдання дитині фізичної або психічної шкоди, створення нестерпної обстановки (пункт «b» частини першої статті 13 Конвенції 1980 року). 
Зважуючи конкуруючі приватні інтереси, суд надав перевагу якнайкращим інтересам дитини, оскільки в усіх рішеннях що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Колегія суддів вважає оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим, оскільки відмова в позові ґрунтується на приписах Гаазької конвенції 1980 року, що визначає випадки, за яких національні органи можуть відмовити у поверненні дитини.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 16 квітня 2025 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 06.08.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк