ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 червня 2025 року
м. Київ
справа № 947/8411/22
провадження №61-10871св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,  Тітова М. Ю.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса),
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій неправомірними, визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, зобов`язання вчинити певні дії та скасування арешту
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 червня 2023 року у складі судді                        Васильків О. В.,  та постанову Одеського апеляційного суду від 23 липня 2024 року                       у складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Кострицього В. В., Назарової М. В., 
 
ВСТАНОВИВ
1.  Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати дії Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) незаконними;
визнати два виконавчі листи від 05 липня 2010 року № 2-248/10 такими, що не підлягають виконанню та стягнути з Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) безпідставно одержані кошти за двома виконавчими листами від 05 липня 2010 року № 2-248/10;
зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) закрити виконавче провадження за двома виконавчим листам від 05 липня 2010 року № 2-248/10 на підставі постанови Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 522/18188/17 (провадження № 61-9156св19), рішення Київського районного суду м. Одеси у справі № 520/14487/19 та ухвали Київського районного суду м. Одеси у справі № 520/10954/16-ц;
скасувати арешт та обтяження з усього майна, у тому числі грошей, які знаходяться на арештованих банківських рахунках, а також арешт квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки НОМЕР_1, накладені відповідно до виконавчих проваджень № НОМЕР_4 та № НОМЕР_3 з виконання виконавчих листів № 2-248/10, виданих 06 жовтня 2010 року;
зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути все вилучене у позивача майно за період з 14 липня 2015 року, як то дати відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_4 та № НОМЕР_3 по виконанню виконавчих листів № 2-248/10, виданих 06 жовтня 2010 року до дати прийняття рішення суду по суті.
 
Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 14 липня 2015 року державний виконавець Другого Київського відділу ДВС ОМУЮ виніс постанови про відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_2 і № НОМЕР_3 з виконання двох виконавчих листів від 06 жовтня 2010 року № 2-248/10 з написом «Повернуто пункт 4 стаття 47 ЗУ «ПВП» 29 грудня 2012 року» про стягнення з ОСОБА_1 на користь «Райффайзен банк Аваль» боргу у сумі 1 820,00 грн і в сумі 323 754,28 грн. 
 
Ці виконавчі листи були повернені заявнику в 2012 році, інших відміток про прийняття їх до виконання немає. Строк пред`явлення їх до виконання сплив 16 липня 2013 року, отже, пред`явлення їх 07 вересня 2016 року та відкриття відповідних виконавчих проваджень відбулись із порушенням визначеного законом строку.
 
Відповідач був зобов`язаний закрити виконавчі провадження та мав право накладати арешт тільки на суму, зазначену до стягнення у виконавчих листах і рішенні суду. Сума майна позивача набагато перевищує суму стягнення. На арештовані рахунки позивач отримував пенсію за інвалідністю та втратою годувальника, а також соціальну виплату по догляду за батьком. Накладений арешт позбавив позивача засобів до існування. Протиправні дії відповідача призвели до погіршення стану його здоров`я та смерті батька.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Київський районний суд м. Одеси рішенням від 05 червня 2023 року в задоволенні позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов пред`явлено до неналежного відповідача. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційного суду
Одеський апеляційний суд постановою від 23 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 червня 2023 року скасував, закрив провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач обрав невірний спосіб судового захисту, оскільки, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності органу, державного або приватного виконавця можливе в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, тому провадження у справі підлягає закриттю. 
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду,    ОСОБА_1 просить скасувати  рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 червня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 липня 2024 року й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції                               в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 752/4995/17,                     від 28 листопада 2019 року у справі № 261/0/15-18 та постановах Верховного Суду                 від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, від 30 червня 2022 року у справі                № 910/13908/17 від 01 серпня 2018 року у справі № 592/11194/14-ц, від 11 червня                    2020 року у справі № 756/4756/14-ц, від 17 січня 2020 року у справі № 340/1018/19,                від 25 квітня 2020 року у справі № 175/3995/17-ц, від 28 березня 2018 року у справі                  № 757/44693/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 07 жовтня                  2020 року у справі № 589/2313/18.Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.  
 
Скаржник вказує на відсутність стягувача і несплату авансованого внеску, що унеможливлює вчинення виконавчих дій. Законодавством заборонено вчинення будь-яких виконавчих дій на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України одо окремих особливостей організації примусового виконання судових рішень і рішень інших органів під час дії воєнного стану» та інших законів. Позивач у суді першої інстанції подавав заяву про відвід судді, однак ця заява не була передана іншому судді для розгляду. 
 
Апеляційний суд незаконно закрив провадження у справі, відмовився вислухати думку позивача і не оприлюднив доказів належного повідомлення сторін. Крім того, про закриття провадження суд постановляє ухвалу, водночас апеляційний суд ухвалив рішення. Суд не розгляду скаргу по суті, не дослідив питання наявності стягувача. 
 
Рух в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного суду від 19 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
16 вересня  2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
06 жовтня 2010 року Київський районний суд м. Одеси на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року у справі № 2-248/10, видав виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором №014/80054/85/82377 від 18 вересня 2007 року: заборгованість за кредитом - 195 895 грн; заборгованість за відсотками - 3 763,60 грн; заборгованість за простроченими відсотками - 48 886,13 грн; заборгованість за пенею - 75 209,54 грн, а всього на загальну суму 323 754,28 грн (виконавче провадження № НОМЕР_3).
 
Виконавчий лист був двічі повернений на підставі пункту 4 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в ред., чинній на дату повернення виконавчого листа) -  29 грудня 2012 року, 27 червня 2014 року. 
 
14 липня 2015 року державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 з виконання виконавчого листа № 2-248/10 про стягнення               з   ОСОБА_1 323 754,28 грн.
 
21 липня 2015 року державний виконавець виніс у ВП № НОМЕР_3 постанову про стягнення з боржника виконавчого збору .
 
16 травня 2016 року старший державний виконавець у ВП № НОМЕР_3 виніс постанову про звернення стягнення на пенсію боржника, згідно з якою стягнуто                                                    з ОСОБА_1 20% від пенсії боржника до повної сплати боргу в розмірі 356 179,71 грн.
 
17 листопада 2022 року державний виконавець у ВП № НОМЕР_3 виніс постанову про арешт коштів боржника, що містяться на відкритих рахунках, а також на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення    з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів - 301 943,00 грн.
 
26 лютого 2010 року Суворовський районний суд м. Одеси на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2010 року у справі № 2-685/10, видав виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Морський транспортний банк» заборгованості за договором кредиту в загальному розмірі                       499 098,98 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 250,00 грн, судовий збір у розмірі 1 700,00 грн.
 
Вказаний виконавчий лист двічі повертався стягувачу на підставі пункту 4 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» 21 травня і 29 грудня 2012 року.
14 липня 2015 року державний виконавець відкрив виконавче провадження                             № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 2-685/10.
 
06 березня 2019 року державний виконавець наклав арешт на все майно боржника.
 
У  листі начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)                       від 01 квітня 2020 року № 22424  повідомлено, що на примусовому виконанні перебуває, зокрема, виконавче провадження (№ НОМЕР_3) з примусового виконання виконавчого листа №2-248/10,  про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ Райффайзен Банк Аваль 1820,00 грн. (судові витрати), та виконавче провадження (№ НОМЕР_2) з примусового виконання виконавчого листа №2-248/10 про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ Райффайзен Банк Аваль 323 754,28 грн. 
 
2.Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм   права в   межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що   касаційна   скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень               у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.
 
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
 
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Верховний Суд у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі N? 712/12136/18 погодився з висновками судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки позивач, який є боржником у виконавчому провадженні, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна з огляду на те, що законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
 
Боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.  Суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. 
 
Отже, заявлені вимоги щодо зобов`язання вчинити певні дії в межах виконавчих проваджень, а також про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, не можуть бути розглянуті в порядку позовного провадження, адже для їх розгляду встановлений інший порядок, передбачений розділами VI та VII ЦПК України.
 
Установивши, що позивач є боржником у виконавчих провадженнях, апеляційний суд дійшов правильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції та закрив провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, адже боржник у виконавчих провадженнях не може звертатися з такими вимогами у порядку позовного провадження, оскільки законом для цього передбачено інший спосіб судового захисту.
 
При цьому Верховний Суд зауважує, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав як сторона виконавчого провадження, між учасниками справи не виникло цивільно-правового спору, який підлягав би вирішенню в порядку позовного провадження, а постало питання щодо правомірності дій і рішень державного виконавця під час виконання судового рішення.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув заяву про відвід судді, є безпідставними, оскільки заява ОСОБА_1 про відвід судді розглянута судом відповідно до статті 40 ЦПК України. 
 
Інші аргументи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують і на їх правильність не впливають.   

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
 
Оскільки апеляційний суд дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі, підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 23 липня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її  ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                         А. Ю. Зайцев  
Є. В. Коротенко   
 М. Ю. Тітов