Справа № 282/592/25
Провадження № 22-ц/801/1679/2025
Категорія: 101
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року	Справа № 282/592/25	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Ковальчука О. В., Стадника І. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Холодової Т. Ю. від 10 червня 2025 року про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу,
       
встановив:

       У травні 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, за якою просила встановити факт її проживання з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зник безвісті 21 травня 2024 року, однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .
       На обґрунтування вимог заяви покликалася на те, що встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу їй необхідно для отримання додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», як дружині зниклого безвісти військовослужбовця. Зазначала, що вона вже зверталася до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту спільного проживання, проте заява була залишена без розгляду за клопотанням дочки ОСОБА_3 ОСОБА_2 .
       Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10 червня 2025 року відмовлено у відкритті провадження.
       Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявлена позивачкою вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не підлягає розгляду в позовному провадженні, тому що вона за своєю формою та змістом є заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, і не містить вимог про захист порушеного її права чи інтересу. Суд першої інстанції посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, відповідно до яких вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Оскільки справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 186 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, просила ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10 червня 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалася на ті ж обставини, що і в заяві про встановлення факту. Зазначала, що відповідно до правових позицій Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що має юридичне значення, повинна розглядатися в позовному провадженні, тому що встановлення такого факту матиме наслідком виникнення прав на виплату грошового забезпечення військовослужбовця.
       Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.
       Частиною першою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       За змістом статті 379 ЦПК України апеляційний суд скасовує ухвалу суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, якщо суд порушив при її постановленні норми процесуального права, його висновки не відповідають обставинам справи.
       Встановлено, що 07 травня 2025 року ОСОБА_4 подала до Любарського районного суду Житомирської області позовну заяву до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, за якою просила встановити факт її проживання з ОСОБА_3 , який зник безвісти 21 травня 2024 року, однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з 2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
       Встановлення цього факту вона потребує задля отримання додаткової грошової винагороди, яка передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
       У позовній заяві ОСОБА_4 зазначала, що зверталась із заявою про встановлення цього факту у порядку окремого провадження, але ухвалою суду від 22 квітня 2025 року її було залишено без розгляду за заявою дочки ОСОБА_3 (через наявність спору), а тому вона звернулась у порядку позовного провадження, оскільки іншого порядку встановлення такого юридичного факту, від якого залежить виникнення у неї права на отримання додаткової грошової допомоги, законом не передбачено.
13 травня 2025 року Любарський районний суд Житомирської області постановив ухвалу про передачу справи за підсудністю до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області.
Право особи на доступ до правосуддя гарантоване статтею 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод.
Свою позицію щодо застосування Конституції України при здійсненні правосуддя Верховний Суд України свого часу відобразив у постанові Пленуму «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року № 9. Зокрема в пункті 8 цієї постанови зазначено, що правосуддя здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.
Відповідно до частин першої і третьої статті 124 Основного Закону України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до пункту першого частини першої, частини п`ятої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. У такому випадку суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.
Системний аналіз цих норм вказує на те, що суд може постановити ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України, за умови, що заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, але повинна бути розглянута за правилами адміністративного, господарського чи кримінального судочинства або взагалі не підлягає судовому розгляду (правові позиції висловлені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі №800/559/17, від 3 квітня 2018 року у справі №9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі №9901/497/18, від 5 лютого 2019 року у справі №9901/638/18 та від 27 лютого 2019 року у справі №9901/798/18), про що обов`язково має бути зазначено в ухвалі суду. 
Згідно з частинами першою, другою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:
1) наказного провадження;
2) позовного провадження (загального або спрощеного);
3) окремого провадження.
Тобто ухвала про відмову у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України, може бути постановлена виключно, якщо заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Якщо ж заяву, яка має розглядатися за правилами цивільного судочинства за правилами окремого провадження помилково подано у порядку позовного чи наказного провадження, наслідком такого подання не може бути відмова у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України. 
Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома цієї статті).
Процесуальний закон поняття позову (позовного провадження не визначає), але у теорії цивільного процесуального права існує усталена позиція про те, що під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом частин першої, другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування (частина перша статті 175 ЦПК України).
За загальним правилом під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. 
Наслідком недотримання позивачем вимог щодо форми та змісту позовної заяви, зокрема не зазначення предмету позову (пункт 4 частини третьої статті 175 ЦПК України) є залишення її без руху для усунення відповідних недоліків (частина перша статті 185 ЦПК України).
Якщо предмет позову зазначений позивачем, визначення якого згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 13 ЦПК України) належить виключно позивачу, не забезпечує ефективний захист порушеного, невизнаного або оспореного права, то це є підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі  № 569/17272/15-ц), а не відмови у відкритті провадження у справі. Саме на те, що заявлення в справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист порушеного, невизнаного або оспореного права чи законного інтересу позивача звернула увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, виснувавши, що така окрема вимога задоволенню не підлягає, а тому посилання суду першої інстанції на цю постанову є помилковим. 
Керуючись статтями 367, 374, 379, 381 – 383 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

        Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
       Ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10 червня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

       Головуючий                                                        О. С. Панасюк

       Судді:                                                                О. В. Ковальчук        

                                                                               І. М. Стадник