Справа № 127/34501/24
Провадження № 22-ц/801/1937/2025
Категорія: 53
Головуючий у суді 1-ї інстанції Березовська  О. А.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року	Справа № 127/34501/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Стадника І. М., Міхасішина І. В., 
розглянув у судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Калугін Дмитро Олегович, на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2025 року, ухвалену під головуванням судді Березовської О. А. в залі суду в м. Вінниця, дата складення повного тексту ухвали 16.07.2025,
в цивільній справі № 127/34501/24 за позовною заявою  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,
встановив:
Короткий зміст вимог 
У жовтні 2024 року ОСОБА_2  звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.
Позовна заява мотивована тим, що згідно з повідомленням про підозру від 15.03.2024 та матеріалами кримінального провадження № 12032020000000744 від 24.09.2023, встановлено, що 24.09.2023 близько 15 год. 30 хв. у м. Вінниці водій автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 , керуючи технічно справним транспортним засобом, при виконанні маневру лівого повороту не переконався у його безпечності, допустив зіткнення з мотоциклом «Suzuki» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , який рухався у зустрічному напрямку своєю смугою руху. Внаслідок ДТП водій мотоцикла ОСОБА_3 загинув, а його неповнолітня донька, пасажирка мотоцикла, отримала тілесні ушкодження.
Відповідно до висновку комплексної фототехнічної та автотехнічної експертизи від 27.09.2023 № КСЕ-19/102-23/16929 та висновку комплексної автотехнічної та трасологічної експертизи від 08.03.2024 № КСЕ-19-23/62288, дії водія ОСОБА_1 при керуванні автомобілем суперечили вимогам п. 10.1 та п. 16.13 Правил дорожнього руху України, і з технічної точки зору перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
У результаті ДТП пошкоджено мотоцикл «Suzuki» д.н.з. НОМЕР_2 , що належить на праві власності позивачу ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 . Згідно з висновком автотоварознавчої експертизи, вартість відновлювального ремонту становила 176 578,64 грн та перевищувала ринкову вартість мотоцикла на час ДТП – 81 991,00 грн, у зв`язку з чим транспортний засіб визнано фізично знищеним. Його ринкова вартість після ДТП становила 18 368,22 грн.
Таким чином, розмір майнової шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивача, складає 63 622,78 грн, що є різницею між вартістю мотоцикла до ДТП та його вартістю у пошкодженому стані.
Враховуючи наведене, вина відповідача ОСОБА_1 у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди та заподіянні матеріальної шкоди позивачу доведена належними і допустимими доказами, зокрема матеріалами кримінального провадження та висновками судових експертиз, що узгоджується з вимогами ст. 22, 1166, 1187 ЦК України щодо обов`язку відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у зв`язку з повторною неявкою належним чином повідомленого позивача в судове засідання, залишено без розгляду.
Залишено без розгляду заяву представника позивача – адвоката Ковальова Вадима Олеговича від 18.03.2024 про залишення позову без розгляду. Заяву представника відповідача – адвоката Калугіна Дмитра Олеговича про зупинення провадження в цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, - залишено без розгляду. 
У заяві представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Калугіна Дмитра Олеговича про стягнення понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, - відмовлено. 
Суд першої інстанції залишив позов без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, оскільки позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про судові засідання 19.03.2025, 05.05.2025 та 26.06.2025 (що підтверджується розпискою, довідками про доставку електронних документів та поштовим повідомленням), повторно не з`явилися без поважних причин та без повідомлення суду про них. Заяви про розгляд справи за їх відсутності суду не надходило, що унеможливлює розгляд справи по суті за їх відсутності.
Клопотання представника відповідача – адвоката Калугіна Д. О. про зупинення провадження залишено судом без розгляду відповідно до п. 5 ч. 1 та ч. 4 ст. 183 ЦПК України, оскільки залишення позову без розгляду виключає підстави для зупинення провадження.
Щодо заяви представника позивача – адвоката Ковальова В. О. про залишення позову без розгляду, суд зазначив, що така заява подана з порушенням процесуальних строків. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України позов може бути залишений без розгляду у випадку подання заяви позивача до початку розгляду справи по суті. Як убачається з матеріалів, справа розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, перше судове засідання відбулося 23.12.2024, тоді як заява подана 18.03.2025, тобто після початку розгляду справи по суті.
Відповідно до ч. 2 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у спрощеному позовному провадженні починається з відкриття першого судового засідання або через 30 днів з дня відкриття провадження, якщо судове засідання не проводиться. Згідно зі ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням установленого строку, а документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, прямо передбачених законом.
Відмовляючи у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу місцевий суд мотивував тим, що саме по собі звернення позивача до суду із позовом та його неявка у подальшому в судові засідання не свідчать про необґрунтованість чи недобросовісність його дій, оскільки такі дії є реалізацією диспозитивного права сторони, передбаченого ЦПК України.
Відповідач не довів, які саме необґрунтовані чи недобросовісні дії були вчинені позивачем під час розгляду справи, зокрема, що позов був завідомо безпідставним, що позивач зловживав процесуальними правами чи мав протиправну мету. Навпаки, позивачем були надані письмові докази на підтвердження заявлених вимог, усувались недоліки позовної заяви, подані заперечення проти клопотань відповідача, представник позивача брав участь у судових засіданнях.
З огляду на викладене, підстави для покладення на позивача обов`язку відшкодовувати витрати відповідача на професійну правничу допомогу відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні відповідної заяви суд відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У липні 2025 року адвокат Калугін Д. О., який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та постановити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І.В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 серпня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду на 26 серпня 2025 року о 12:00 год з повідомленням сторін. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, безпідставно не врахував належні та допустимі докази, подані на підтвердження фактично понесених витрат на оплату послуг адвоката. Зокрема, до матеріалів справи були долучені документи, що підтверджують укладення договору про надання правничої допомоги, а також акт виконаних робіт.
При цьому позивач та його представник не подавали жодних заперечень щодо розміру заявлених витрат, а тому у суду не було правових підстав для відмови у їх задоволенні. Апелянт посилається на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 757/36628/16-ц, відповідно до якої зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно за наявності відповідного клопотання іншої сторони, яке має бути належним чином обґрунтоване.
Також апелянт зазначає, що у даній справі позов залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача та його представника в судові засідання, попри їх належне повідомлення. Проте, з метою забезпечення належного захисту інтересів відповідача від необґрунтованих позовних вимог представником відповідача було здійснено значний обсяг правничої роботи, а саме: сформовано правову позицію по справі, підготовлено та подано клопотання про зупинення провадження, клопотання про долучення доказів, письмові пояснення з детальним викладенням аргументів щодо безпідставності позовних вимог.
Крім того, представник відповідача зазначає, що у даній справі представник позивача особисто брав участь у трьох судових засіданнях, однак надалі позивач та його представник без поважних причин припинили участь у процесі, що зрештою призвело до залишення позову без розгляду.
Відповідач, зі свого боку, був змушений здійснювати процесуальний захист від пред`явлених до нього вимог, звернутися за професійною правничою допомогою адвоката, брати участь у судових засіданнях та нести відповідні витрати на оплату таких послуг. При цьому залишення позову без розгляду зумовлене виключно поведінкою позивача, який ініціював судовий розгляд, однак згодом самоусунувся від участі в ньому.
Отже, саме необґрунтована процесуальна поведінка позивача спричинила виникнення у відповідача необхідності понесення витрат на правничу допомогу. За таких обставин наявні підстави, передбачені ч. 5 ст. 142 ЦПК України, відповідно до якої суд може покласти на позивача обов`язок відшкодувати відповідачу понесені судові витрати у разі, якщо позов залишено без розгляду внаслідок недобросовісних дій або зловживання процесуальними правами з боку позивача.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу
Сторони не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Позиція учасників справи у судовому засіданні
Представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Калугін Д. О. 25.08.2025 через систему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника, вимоги апеляційної скарги підтримує в повному обсязі, просить її задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 у судове засіданні не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Позиція суду апеляційної інстанції
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, обговоривши підстави апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Ухвала суду оскаржується в частині відмови у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в іншій частині ухвала суду першої інстанції не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу місцевий суд мотивував тим, що саме по собі звернення позивача до суду із позовом та його неявка у подальшому в судові засідання не свідчать про необґрунтованість чи недобросовісність його дій, оскільки такі дії є реалізацією диспозитивного права сторони, передбаченого ЦПК України.
Відповідач не довів, які саме необґрунтовані чи недобросовісні дії були вчинені позивачем під час розгляду справи, зокрема, що позов був завідомо безпідставним, що позивач зловживав процесуальними правами чи мав протиправну мету. Навпаки, позивачем були надані письмові докази на підтвердження заявлених вимог, усувались недоліки позовної заяви, подані заперечення проти клопотань відповідача, представник позивача брав участь у судових засіданнях.
Доказів того, що спір виник унаслідок неправильних або недобросовісних дій позивача, як це передбачено ч. 9 ст. 141 та ч. 5 ст. 142 ЦПК України, матеріали справи не містять. Подана відповідачем заява про стягнення витрат на правничу допомогу не містить належних доводів і доказів зловживання процесуальними правами з боку позивача.
З огляду на викладене, підстави для покладення на позивача обов`язку відшкодовувати витрати відповідача на професійну правничу допомогу відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні відповідної заяви слід відмовити.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 257 ЦПК України, в ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з державного бюджету.
Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Разом з тим, питання про відшкодування витрат у випадку залишення позову без розгляду врегульовано спеціальною нормою – ч. 5 ст. 142 ЦПК України. Згідно з її змістом, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Таким чином, на відміну від загального порядку розподілу судових витрат, передбаченого ст. 141 ЦПК України, застосування ч. 5 ст. 142 ЦПК України потребує наявності двох умов: - відповідач поніс витрати, пов`язані з розглядом справи, що підтверджується належними доказами; - такі витрати були наслідком саме необґрунтованих дій позивача.
Вказана правова позиція є спеціальною та неодноразово підтверджувалася Верховним Судом (постанова від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 09.07.2019 у справі № 922/592/17, додаткові ухвали від 20.05.2021 у справі № 910/14162/17, від 12.07.2021 у справі № 903/254/20, постанова від 20.06.2023 у справі № 925/1372/21, від 11.05.2023 у справі № 921/811/21, від 25.04.2023 у справі № 924/341/22).
З викладеного убачається, що у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Тобто, відповідач повинен підтвердити наявність витрат, які він поніс у зв`язку із поданням позову до нього і у подальшому з залишенням такого позову без розгляду, а також, довести необґрунтованість дій позивача, пов`язаних із розглядом справи.
Разом з тим, ЦПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під такими діями можна розуміти зловживання позивачем своїми процесуальними правами, що стало підставою для закриття провадження або залишення позову без розгляду.
Обов`язком сторін у цивільному процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, відповідно до положень ч. 5 ст. 142 ЦПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, останньому необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів відповідача тощо.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю потрібно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.
При застосуванні ч.5 ст.142 ЦПК України, судом має бути встановлена наявність/відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.
Стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, у разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 925/1372/21, від 11.05.2023 у справі № 921/811/21, від 25.04.2023 у справі № 924/341/22).
Отже, для покладення на позивача обов`язку компенсувати відповідачу витрати, зокрема витрати на правничу допомогу, суд має встановити і зазначити, які саме дії позивача були необґрунтованими, у чому полягала їхня недобросовісність чи зловживання процесуальними правами. 
При цьому, сам по собі факт залишення позову без розгляду у справі не підтверджує, що спір виник у зв`язку необґрунтованих дій позивача, ні свідоме порушення позивачем охоронюваних законом прав та інтересів відповідача, не може свідчити про зловживання правом та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу.
Суд зобов`язаний перевірити та оцінити доводи відповідача щодо наявності саме необґрунтованих дій позивача у процесі, які спричинили ці витрати.
ЦПК України не містить вичерпного переліку критеріїв необґрунтованості дій позивача, проте закон (ст. 44 ЦПК України) імперативно забороняє зловживання процесуальними правами, визначаючи, що учасники процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися наданими правами. 
Закон прямо визначає, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання такими правами не допускається. До проявів зловживання можуть належати, зокрема: подання завідомо безпідставного позову чи скарги; подання кількох позовів з ідентичним предметом та підставами з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями; заявлення завідомо безпідставного відводу; штучне об`єднання позовних вимог для зміни підсудності; вчинення інших дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи (ч. 2 ст. 44 ЦПК України).
Тобто, підставою для компенсації витрат відповідача може бути лише встановлений судом факт того, що позивач діяв недобросовісно: подавав завідомо безпідставний позов, мав протиправну мету, свідомо порушував права відповідача, протидіяв швидкому й ефективному вирішенню спору.
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, жодні дії позивача у цьому провадженні не визнавалися судом недобросовісними, факту зловживання процесуальними правами з його боку не встановлено. 
Подана позивачем позовна заява була обґрунтована посиланням на порушення його прав у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою за участю відповідача. До позову позивач додав письмові докази, які, на його думку, підтверджують ці обставини.
В процесі розгляду справи позивач та його представник належно реалізовували свої процесуальні права, зокрема усували недоліки позовної заяви на вимогу суду, подавали письмові пояснення та заперечення проти клопотань відповідача, брали участь у судових засіданнях, повідомляли про необхідність залучення третьої особи. Тобто їхні дії були спрямовані саме на захист порушеного права та відповідали завданню цивільного судочинства.
Таким чином, дії позивача були спрямовані саме на захист його порушеного права, здійснювалися у спосіб, передбачений законом, і не свідчать про наявність недобросовісності чи протиправної мети. За таких обставин підстави вважати дії позивача необґрунтованими чи недобросовісними відсутні. 
Відповідач не довів, що подання позову чи інші процесуальні дії позивача були здійснені з метою затягування розгляду справи, протидії ефективному вирішенню спору або порушення прав та інтересів відповідача.
Звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання своїми процесуальними правами, його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.
Звернення до суду за захистом порушеного права є гарантованим статтями 55, 124 Конституції України правом кожної особи та не може розцінюватися як необґрунтована дія лише через залишення позову без розгляду.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що стороною відповідача не надано доказів на підтвердження своєї позиції щодо зловживання процесуальними правами саме позивачем, а саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії останнього, що, у свою чергу, дає підстави для висновку про відсутність передбачених законом підстав для стягнення із позивача на користь відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу у справі саме з підстав зловживання своїми процесуальними правами.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, а доводи апеляційної скарги не спростовують цього висновку.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, безпідставно не врахував належні та допустимі докази, подані на підтвердження фактично понесених витрат.
Дійсно, матеріали справи містять документи, що підтверджують укладення договору про надання правничої допомоги та акт приймання-передачі послуг, а також відсутні заперечення позивача щодо розміру заявлених витрат. 
Разом з тим, такі обставини самі по собі не є достатніми підставами для їх стягнення у випадку залишення позову без розгляду.
Згідно з ч. 5 ст. 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, лише внаслідок необґрунтованих дій позивача. Таким чином, обов`язковою умовою для покладення на позивача витрат є встановлення судом факту вчинення ним саме необґрунтованих або недобросовісних процесуальних дій.
Отже, правове регулювання, що міститься у ст. 141 та 142 ЦПК України, чітко розмежовує загальний порядок розподілу судових витрат та спеціальний порядок, який застосовується при залишенні позову без розгляду. При цьому застосування останнього можливе лише за умови доведеності відповідачем факту зловживання позивачем процесуальними правами чи його недобросовісної поведінки.
Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24.01.2022 у справі № 757/36628/16-ц, є безпідставним. Вказана постанова стосувалася правової ситуації щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу у випадках їх розподілу між сторонами в порядку ст. 141 ЦПК України. Натомість у даній справі йдеться про застосування спеціальної норми – ч. 5 ст. 142 ЦПК України, яка передбачає зовсім інші умови та підстави для компенсації витрат відповідачу.
Таким чином, сам факт підтвердження відповідачем реальності витрат на оплату правничої допомоги не є достатнім для їх відшкодування у випадку залишення позову без розгляду. Відповідач зобов`язаний довести, що такі витрати були понесені саме унаслідок необґрунтованих дій позивача. Як уже зазначалося вище, матеріали справи не містять доказів зловживання позивачем процесуальними правами чи недобросовісності його поведінки. Навпаки, подання позову ґрунтувалося на твердженнях про порушення його права та супроводжувалося доказами, які, на думку позивача, підтверджували ці обставини.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що у даній справі позов залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача та його представника в судові засідання, попри їх належне повідомлення, а отже, такі дії слід розцінювати як необґрунтовані та такі, що зумовлюють компенсацію відповідачу понесених витрат на правничу допомогу.
Апелянт зазначає, що з метою належного захисту інтересів відповідача його представником було здійснено значний обсяг процесуальної роботи: сформовано правову позицію у справі, підготовлено та подано клопотання про зупинення провадження, клопотання про долучення доказів, письмові пояснення з викладенням аргументів щодо безпідставності позовних вимог. Також підкреслюється, що представник позивача на початковій стадії особисто брав участь у трьох судових засіданнях, проте згодом позивач та його представник без поважних причин припинили участь у процесі, що зрештою стало підставою для залишення позову без розгляду. На думку апелянта, така поведінка позивача свідчить про зловживання процесуальними правами та зумовила необхідність відповідача звертатися за правничою допомогою адвоката, брати участь у засіданнях суду та нести відповідні витрати.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України відшкодування відповідачу судових витрат у разі залишення позову без розгляду можливе лише за наявності встановлених судом необґрунтованих дій позивача. Сам по собі факт повторної неявки позивача та його представника в судові засідання не може автоматично свідчити про зловживання процесуальними правами або недобросовісність, якщо така неявка не поєднана з доказами свідомого порушення завдань цивільного судочинства чи наміром перешкодити реалізації прав відповідача.
Верховний Суд у постанові від 25.04.2023 у справі № 924/341/22 наголошував, що саме відповідач, заявляючи вимоги про компенсацію витрат у порядку ч. 5 ст. 142 ЦПК України, зобов`язаний довести наявність необґрунтованих дій з боку позивача, а суд має встановити у чому конкретно вони полягають. При цьому під необґрунтованими діями слід розуміти, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, умисне створення штучного спору, затягування процесу тощо (ст. 44 ЦПК України).
Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права власності та надав письмові докази на підтвердження своїх вимог. Така поведінка узгоджується з диспозитивними правами сторони у процесі та не свідчить про недобросовісність чи зловживання.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні передбачені ч. 5 ст. 142 ЦПК України правові підстави для покладення на позивача обов`язку відшкодовувати відповідачу витрати на правничу допомогу, а доводи апеляційної скарги з цього приводу не ґрунтуються на законі та матеріалах справи.
Інші доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального та матеріального права при її постановленні, на переконання апеляційного суду, також не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи, а зводяться виключно до незгоди апелянта з оскаржуваним судовим рішенням.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення клопотання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Отже доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків ухвали суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - без змін.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати в суді апеляційної інстанції слід залишити за заявником.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Калугін Дмитро Олегович, залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2025 року в частині відмови у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 28 серпня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                Ю. Б. Войтко

Судді:                                                        І. М. Стадник

І. В. Міхасішин