ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року	Львів	Справа № 456/2273/25 пров. № А/857/23698/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Запотічний І.І., 
суддя                                                     Шинкар Т.І.

секретар судового засідання                     Слободян І.М.

за участю представників:
позивача –  Дроботун Р.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Львові апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2025 року (головуючий суддя Бучківська В.Л., м.Стрий) у справі № 456/2273/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови,-

                                               В С Т А Н О В И В:

28.04.2025 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач), в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову № 583/25 від 29 березня 2025 року про накладення адміністративного стягнення, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 , якою його притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченою ч. 3 ст. 210-1 КУпАП; зобов`язати відповідача виключити відповідні дані з обліку адміністративних правопорушень; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.
Крім того, 03.06.2025 позивач подав заяву про забезпечення позову, у якій заявник просить забезпечити позов у справі №456/2273/25 шляхом - зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 вилучити (або призупинити дію) запис про нього, як порушника обов`язків військового обліку, внесений 24.02.2025 до Єдиного державного реєстру призовників військовозобов`язаних та резервістів, а також до інформаційної системи «Оберіг» та інших облікових реєстрів, до ухвалення рішення суду у справі по суті.
Заяву обгрунтовує тим, що у межах розгляду адміністративної справи представником відповідача подано, як доказ у справі, Витяг з Єдиного державного реєстру призовників військовозобов`язаних та резервістів, в якому зазначено, що його внесено до реєстру 24.02.2025 як порушника військового обліку з позначкою «неприбуття за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, зазначене у повістці». Однак, повістка була оформлена лише 25.02.2025, а день явки, зазначений у ній – 07.03.2025. Позивач вважає, що внесення запису про порушення здійснено до дати самої події, що суперечить закону. Вказує, що зазначений запис в реєстрі створює передумови для неправомірного його затримання, створює репутаційні та соціальні ризики, порушує право на належний захист та презумпцію правомірності.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі №456/2273/25 за позовом  ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1  відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм процесуального права просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити вимоги заяви. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам заяви про забезпечення позову. Крім того, апелянт зазначає, що суд не оцінив реальну шкоду від дії запису та не надав аналізу свідченням відповідача. Також, суд не врахував положення ст. 150–151 КАС України, які дозволяють застосування забезпечення позову для негайного усунення загрози порушення прав. Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що судова практика ЄСПЛ вимагає ефективного засобу захисту вже на етапі виникнення загрози, а не лише після остаточного рішення.

28.08.2025 відповідачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що вказані позивачем обставини входять в предмет доказування у спорі та не можуть досліджуватися при розгляді заяви про забезпечення позову.  Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Позивач в судовому засіданні підтримує вимоги апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави забезпечення позову, наведені позивачами у поданій суду заяві є необґрунтованими.

Колегія суддів вважає вірними такі висновки суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Порядок вжиття заходів забезпечення адміністративного позову визначено у Главі 10  Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
З наведених положень слідує, що заходи забезпечення позову застосовуються для гарантування виконання рішення адміністративного суду, тобто недопустимості завдання позивачеві непоправної шкоди, що може призвести до неможливості виконання рішення суду в майбутньому. При цьому, саме позивач повинен навести докази для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. 
Суд при розгляді клопотання про забезпечення позову повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з передбачених статтею 150 Кодексу адміністративного судочинства України обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти; врахувати пов`язаність заходів щодо забезпечення позову з його предметом, співмірність таких заходів заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам.
Колегія суддів звертає увагу на те, що інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Забезпечення позову є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в адміністративному судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для особи рішення.             
При вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності та обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Проте, прийняття такого рішення доцільно та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може у майбутньому ускладнити виконання рішення суду чи призвести до потреби докладати значні зусилля для відновлення прав позивача.
Відповідно до частини першої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» та постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративним судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ», при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи з забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції при оцінці доводів заяви з питань забезпечення позову, апеляційної скарги та оглядаючи матеріали справи, зазначає наступне.
Як на підставу для забезпечення позову у справі, позивач ОСОБА_1 покликається на те, що у межах розгляду адміністративної справи представником відповідача подано як доказ у справі Витяг з Єдиного державного реєстру призовників військовозобов`язаних та резервістів, в якому зазначено, що його внесено до реєстру 24.02.2025 як порушника військового обліку з позначкою «неприбуття за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, зазначене у повістці». Однак повістка була оформлена лише 25.02.2025, а день явки, зазначений у ній – 07.03.2025. Тобто внесення запису про порушення здійснено до дати самої події, що суперечить закону. Вважає, що зазначений запис в реєстрі створює передумови для неправомірного його затримання, створює репутаційні та соціальні ризики, порушує право на належний захист та презумпцію правомірності.
Твердження апелянта про те, що застосування заявлених ним заходів забезпечення позову сприятиме збереженню існуючого становища у спірних правовідносинах до розгляду справи по суті, оскільки відповідач може прийняти відповідні рішення щодо нього, зокрема неправомірного його затримання, створює репутаційні та соціальні ризики, порушує право на належний захист та презумпцію правомірності, що може унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав у разі задоволення його позову, колегія суддів відхиляє як такі, що не підтверджуються жодними належними і допустимими, у розумінні ст. ст. 73, 74 КАС України, доказами.
Отже, для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в частині другій статті 150 КАС України. 
Підсумовуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що обґрунтування апелянта щодо вжиття заходів забезпечення позову жодним чином не свідчить про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно вплинути на поновлення порушених його прав, за захистом яких він звернувся до суду. Поряд з тим, ознаки протиправності оскаржуваних дій відповідача не є очевидними, а фактичні обставини справи підлягають встановленню та доведенню на підставі відповідних доказів та аналізу норм права, які регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи по суті.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
За наведених обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.

Керуючись статтями 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                              П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2025 року у справі № 456/2273/25 – без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар