ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року		Справа № 500/5070/24 пров. № А/857/29333/24	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Гудима Л.Я., Кузьмича С.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БМБУД» до Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанови, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 року (суддя Подлісна І.М.. м.Тернопіль, повний текст складено 18 жовтня 2024 року) -
ВСТАНОВИВ :
У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БМБУД» (далі – ТОВ) звернулося до суду із позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі – Відділ, Укртрансбезпека відповідно), в якому просило:
скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 23.07.2024 №067277 (далі – Постанова).
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 року позов задоволено. 
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В апеляційній скарзі вказує, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортних засобів. В даному випадку саме ТОВ є власником транспортного засобу до якого застосовано відповідне стягнення за порушення встановлених законодавством габаритно-вагових норм.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду законними та обґрунтованими, просить залишити його без змін, а апеляційну скарги - без задоволення.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов виходив з того, що позивач не був перевізником вантажу, у зв`язку з чим до нього не могли бути застосовані санкції за порушення вагових обмежень.
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, з таких міркувань.
Апеляційним судом, з урахуванням встановленого першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що з 20.12.2016 зареєстроване як юридична особа; основним видом діяльності якого є будівництво доріг та автострад, серед додаткових видів діяльності: вантажний автомобільний транспорт, надання в оренду вантажних автомобілів, про що свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.
Посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Укртрансбезпеки на підставі щотижневого графіка проведення рейдових перевірок від 31.05.2024 та направлення на рейдову перевірку від 31.05.2024 №003522 проведено рейдову перевірку (перевірку на дорозі) на а.д М -19, 499 км, Чернівецька область, 05.06.2024 та перевірено транспортний засіб марки МАЗ н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво реєстрації т/з CХА№491202 під керуванням водія ОСОБА_1 .
Власником транспортного засобу є Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа-Лізинг Україна» (далі – ТОВ-1).
Водієм для перевірки надано товарно-транспортну накладну від 05.06.2024 №863, відповідно до якої здійснювалося перевезення вантажу (щебінь). Автомобільним перевізником зазначено ТОВ.
Під час здійснення заходів державного нагляду (контролю) посадовими особами Укртрансбезпеки на вищезазначеній ділянці дороги проводився габаритно ваговий контроль.
За результатами проведення габаритно - вагового контролю зазначеного транспортного засобу було встановлено перевищення вагових параметрів - вага транспортного засобу становила 34,81 т, що перевищує нормативно визначені 25 т на 39,24 %; навантаження на здвоєні осі транспортного засобу становило 28,84 т, що перевищує нормативно визначені 18 т на 48,84 %. Отже, зафіксовано перевищення допустимих габаритно-вагових обмежень на понад 30%.
Зважаючи на виявлене порушення було складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 05.06.2024 №АР055716(далі – Акт), Довідку від 05.06.2024 №0079802 про результати здійснення габаритно-вагового контролю та Акт від 05.06.2024 №0061471 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів. В Акті зафіксовано порушення вимог пункту 22.5 «Правил дорожнього руху України» затверджених постановою Кабінету Міністрів України 10.10.2021 № 1306 (далі – ПДР) та статей 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі – Закон), відповідальність за яке передбачена абзацом 17 частини першої статі 60 Закону.
Розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт по Акту  було призначено на 23.07.2024, про що позивача повідомлено листом.
23.07.2024 начальником Відділу В.Сушко, винесено Постанову  щодо застосування до ТОВ адміністративно-господарського штрафу в сумі 51000 грн.
Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон, який визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.
Відповідно до частини сьомої статті 6 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті.
За змістом частини дванадцятої статті 6 Закону державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Як установлено частиною чотирнадцятою статті 6 Закону державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №2344-ІII, рейдова перевірка (перевірка на дорозі) - перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо дотримання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт; автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Процедура проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначена «Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі)», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі – Порядок №1567).
Згідно з пунктом 12 Порядку №1567 рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснюється на підставі щотижневого графіка.
У пункті 15 Порядку №1567 визначений виключний перелік питань, що перевіряється контролюючими особами під час здійснення рейдової перевірки, зокрема, в частині виконання вантажних перевезень перевіряється: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; додержання водієм режиму праці та відпочинку; виконання водієм вимог Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Як установлено пунктами 20, 21 Порядку №1567, виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. У разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.
З Акта перевірки слідує, що при здійсненні 05.06.2024 внутрішнього перевезення вантажу транспортним засобом перевізник не забезпечив водія індивідуально-контрольною книжкою водія, а також допущено перевищення вагових параметрів.
Статтею 48 Закону №2344-ІII визначено вимоги до організації внутрішніх перевезень вантажів. Так, згідно з частинами першою та другою статті 48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Вжите в частині другій статті 48 Закону №2344-III словосполучення «інші документи, передбачені законодавством» означає, що перелік документів згідно з вказаною нормою не є вичерпним.
Така конструкція норми зумовлена обов`язками, які Закон №2344-III покладає на автомобільного перевізника.
Зокрема, статтею 34 Закону №2344-III визначено, що автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства.
Статтею 49 Закону № 2344-III передбачено, що водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.
Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385 затверджено «Інструкцію з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.10.2010 за №946/18241; далі - Інструкція №385).
Згідно з пунктом 1.3 розділу І Інструкції №385 її положення поширюються на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі). За визначенням, наведеним у пункті 1.4 розділу I Інструкції №385, перевізники - це суб`єкти господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільним транспортом.
Особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку установлені Положенням №340, яке розроблено відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року №153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), Кодексу законів про працю України та Законів України Про автомобільний транспорт, Про дорожній рух.
Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (пункт 1.3 розділу I Положення №340).
Вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами (пункт 6.1 розділу VI Положення №340).
Вимога щодо наявності тахографа у транспортному засобі при виконанні внутрішніх перевезень вантажів колісними транспортними засобами з повною масою від 3,5 до 12 тонн чинна з 01.06.2015 (відповідно до пункту 4 наказу Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 №40).
Як установлено пунктом 6.3 розділу VI Положення №340, водій, що керує транспортним засобом, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія.
З аналізу наведених норм слідує, що індивідуальна контрольна книжка водія (в разі необладнання транспортного засобу тахографом) є документом, наявність якої необхідна під час перевезення перевізником вантажу, та є «іншим документом, передбаченим законодавством» в розумінні частини другої статті 48 Закону №2344-ІІІ.
Аналогічний підхід щодо застосування наведених норм Інструкції №385 та Положення №340 викладено у постанові Верховного Суду від 14.12.2023 у справі №340/5660/22.
За змістом пункту 22.5 ПДР рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують: б) фактичної маси: Вантажні автомобілі: трьохвісний автомобіль 25 (26)*21. 
Відповідно до абзацу 17 частини першої статті 60 Закону за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
У постанові від 11.02.2020 у справі №820/4624/17 Верховний Суд також зауважував на тому, що положеннями статті 48 Закону №2344-III визначено необхідність наявності як у перевізника так, і у водія інших документів, передбачених законодавством, зокрема протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу або індивідуальної контрольної книжки водія - в разі необладнання транспортного засобу тахографом, які передбачені Інструкцією №385 та Положенням №340.
Завдяки зазначеним документам здійснюється державний контроль за додержанням водієм режиму праці та відпочинку у випадку відсутності тахографа.
Уповноважені особи мають право перевіряти наявність вказаних документів під час здійснення як міжнародних, так і внутрішніх перевезень.
У цій справі позивач не заперечує факту відсутності індивідуальної контрольної книжки у водія, а також перевищення габаритно-вагових параметрів. Заперечення ТОВ мотивовані тим, що воно не виступало перевізником 05.06.2024 у спірних правовідносинах. 
Разом з тим, автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (статті 33 Закону № 2344-III).
Верховний Суд, аналізуючи наведені положення законодавства у постанові від 19.10.2023 у справі № 640/27759/21 зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
У постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20 Верховний Суд, вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.
Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом у постановах від 23.08.2023 у справі № 600/1407/22-а, від 07.12.2023 у справі № 620/18215/21, від 12.10.2023 у справі № 280/3520/22.
Тобто, положення статті 60 Закону не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07.12.2023 у справі № 620/18215/21).
У цій справі суд першої інстанції встановив, що ТЗ самоскид МАЗ 6501С5-, Y3M6501C5M0000911, який був об`єктом рейдової перевірки 05.06.2024, переданий в строкове платне володіння та користування ТОВ як лізингоодержувачу від лізингодавця ТОВ-1 на підставі договору фінансового лізингу від 16.08.2021 №850-ЛВ-МСБ-Ф-243 (а.с.8-10). На час перевірки власником транспортного засобу є ТОВ-1, про що зазначено у свідоцтві про реєстрацію ТЗ (а.с.37 зворот).
Проте, позивач зазначає, що передав з 01.04.2024 самоскид МАЗ 6501С5-584-000, номерний знак НОМЕР_1 , орендарю Приватному підприємству «Тіерра» (далі – ПП), про що надав суду копію договору оренди від 01.01.2024 №01/04/24 та акта прийому-передачі до цього договору. Строк дії оренди до 31.08.2024, тобто на 4 місяці.
Такі обставини апеляційний суд оцінює критично, з таких підстав.
По-перше, про такі обставини водій не інформував інспекторів Укртрансбезпеки під час проведення рейдової перевірки та не надав відповідних документів про передачу транспортного засобу в оренду, які позивач надає до суду.
По-друге, позивачу як лізингоодержувачу за умовами договору фінансового лізингу від 16.01.2021 №850-ЛВ-МСБ-Ф-243 заборонено надавати об`єкт лізингу третім особам без письмового дозволу лізингодавця (крім штатних працівників лізингоодержувача та інших фізичних осіб, право керування яких оформлене відповідно до вимог чинного законодавства України); лізингоодержувач не має права надавати об`єкт лізингу в користування (сублізинг/оренду та за іншими договорами) без письмового дозволу лізингодавця або передавати права та обов`язки за договором впродовж строку лізингу будь-якій іншій третій особі (підпункти 5.2.6, 5.2.7 пункту 5.2 договору).
Наданий примірник договору оренди від 01.04.2024 №01/04/24, укладений між ТОВ «БМБУД» (орендодавцем) та ПП, не містить письмового погодження з лізингодавцем та власником транспортного засобу самоскида МАЗ 6501С5-584-000 – ТОВ-1.
По третє, у ТТН 05.06.2024 №863, наданій водієм ОСОБА_1 під час рейдової перевірки інспекторам Укртрансбезпеки перевізником вказано саме ТОВ.
Товарно-транспортна накладна це ще один з документів, який водій під час здійснення перевізником перевезення вантажів автомобільним транспортом зобов`язаний пред`явити особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, про що зазначено в частині другій статті 48 Закону.
Наведений у статті 1 Закону термін товарно-транспортна накладна має таке визначення: це єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.
Відповідно до пунктів 11.1, 11.2 глави 11 «Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні», затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568; далі - Правила №363), основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля.
При цьому у главі 1 Правил №363 терміни і поняття мають таке значення: замовник - вантажовідправник або вантажоодержувач, який уклав з перевізником договір про перевезення вантажів; перевізник - фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами; транспортна послуга - перевезення вантажів та комплекс допоміжних операцій, що пов`язані з доставкою вантажів автомобільним транспортом.
Згідно з пунктом 11.1 цих же Правил №363 основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках (пункт 11.3 Правил №363).
Враховуючи те, що ТТН виписує саме замовник (тобто вантажовідправник або вантажоодержувач, який уклав з перевізником договір про перевезення вантажів, за визначенням у главі 1 Правил №363), то такий замовник не міг припуститися помилки, вказуючи відомості про перевізника в спірній, відмінні від дійсного перевізника. Замовник вказав перевізником саме того суб`єкта господарювання, з яким уклав договір про перевезення вантажів - ТОВ.
Щодо недотримання порядку розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, то суд враховує таке.
Відповідно до пункту 25 Порядку №1567 справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.
Пунктами 26-27 Порядку № 1567 передбачено, що справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності). У разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі. За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.
Розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт по акту №055800 від 05.06.2024 було призначено на 23.07.2024, про що ТОВ БМБУД повідомлено рекомендованим листом.
Отже, відповідач інформував перевізника відповідно до пункту 26 Порядку №1567 про розгляд справи рекомендованим порядком. Проте на час розгляду справи ТОВ не було обізнане про розгляд справи, позаяк таке повідомлення тривалий час зберігалося в оператора поштового зв`язку (з 11.07.2024 по 31.07.2024) та отримане позивачем лише 31.07.2024 (а.с.12).
Разом з тим, суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01.03.2018 у справі №820/4810/17 про те, що відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу не позбавляє особу спростувати вину у суді, та у зв`язку із цим не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.
На користь висновку про те, що процедурні порушення не можуть бути підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу свідчать і висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22.05.2020 у справі №825/2328/16, де Верховний Суд зазначив, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.
Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).
Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. Ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків і, на противагу йому, принцип формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення.
Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
Щодо заяви ТОВ від 30.01.2025 про долучення ТТН від 05.06.2024 №863, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.
У постанові від 19.10.2023 у справі № 640/27759/21 Верховний Суд вказав, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема, інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Водночас нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися, на думку Верховного Суду, із розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.
За висновком Верховного Суду у справі № 640/27759/21, тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника компетентним органом, який контролює дотримання державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.
За змістом статей 73-74 КАС належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої, другої, четвертої статті 79 КАС учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.
Обґрунтовуючи неможливість подання відповідних доказів (згідно заяви  від 31.01.2025 вх.К-6142/25) ТОВ вказує, що позивач неодноразово, зокрема 31.07.2024 звертався до ПП із запитом про надання інформації  чи надавалися послуги перевезення ПП водієм ОСОБА_1 . На що ПП повідомило, що зазначений номер ТТН №863 співпадає із номером, який внесений в журнал обліку фактур ТТП ПП, однак підтвердити чи спростувати, що саме ця ТТН належить ПП не вдається можливим, так як не долучені її копії (вказана відповідь є в матеріалах справи).
Після цього, як стверджує позивач він звертався з іншим запитом до ПП про надання ТТН, однак на момент розгляду справи в суді першої інстанції відповіді від ПП так і не отримав. Як видно із долучених документів до заяви від 30.01.2025 такий повторний запит сформований до ПП 09.08.2024, доказів того, що він направлявся немає. З розглядуваним позовом до суду ТОВ звернулося 15.08.2024, однак ні в позові, ні під час судового розгляду справи в суді першої інстанції, ні при поданні відзиву на апеляційну скаргу не повідомляв суду першої інстанції, та суду апеляційної інстанції, що ним вживаються будь-які дії, чи він має намір їх вживати, щодо отримання додаткових доказів від ПП.
Лише після розгляду цієї справи, а також інших справ за аналогічних відносин ТОВ 27.12.2024 «повторно» звернулося до ПП про надання спірних ТТН.
Такі дії позивача на думку апеляційного суду не свідчать про певну завбачливість позивача демонструвати готовність активної участі у справі та доведення правоти своєї позиції, а також готовність належно виконувати свої процесуальні права та обов`язки.
На підставі цього, апеляційний суд не приймає до уваги докази, що подані позивачем згідно заяви від 30.01.2025, має певний сумнів щодо їх допустимості, та вважає, що належними є та ТТН, яка пред`явлена водієм відповідному органу Укртрансбезпеки під час відповідної рейдової перевірки, а не ті, які подані позивачем вже після розгляду справи по суті.
В розрізі викладених обставин, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, з огляду на обставини, що викладені вище.
Відповідно до частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставного задоволення позову, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті задовольнити.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 року скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	С. М. Кузьмич