РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 570/5628/24
Провадження № 22-ц/4815/573/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Боймиструка С.В.,
суддів: Шимків С.С., Хилевич С.В.,
секретар судового засідання: Маринич В.В.,
за участю: ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником – адвокатом Янчуком Володимиром Володимировичем на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 січня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_2  до Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області про визнання права на земельну частку (пай),

в с т а н о в и в:
У жовтні 2024 року  ОСОБА_2  звернувся до суду з вказаним позовом до Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області про визнання права на земельну частку (пай),
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 76 років померла ОСОБА_3 , після якої він, як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину.
В квітні 2024 року з відповіді Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області № 562/0/6-24 від 15 квітня 2024 року позивач дізнався, що відповідно до Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Рівненською районною державною адміністрацією КСП “Полісся” Жобринської сільської ради Рівненського району Рівненської області (далі – Книга), на підставі рішення голови Рівненської районної державної адміністрації від 05.05.1997 за № 314 громадянці ОСОБА_3 видано сертифікат на право на земельну частку (пай) від 30.05.1997 серії РВ № 0058782 за реєстраційним № 260. Розмір земельної частки (паю) – 2,60 умовних кадастрових гектарів.
Однак, 23 вересня 2024 року, керуючись п.2 ч.1 ст.49 Закону України “Про нотаріат”, п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 ”Про судову практику у справах про спадкування”, пункт 7 глави 7 розділу 1 та п.5.16 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус постановив: відмовити спадкоємцю ОСОБА_2 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що:
- відсутній документ, що посвідчує право власності на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства “Полісся”, Жобринської сільської ради, Рівненського району, щоналежить ОСОБА_3 ;
- в Заповіті, посвідченим Новіцькою Н.М., секретарем Жобринської сільської ради Рівненського району, від 31.07.1995 року за № 74, на користь онука ОСОБА_2 , котрий не являється онуком ОСОБА_3 , відповідно неможливо встановити родинні відносини.
ОСОБА_2 вказує, що прийняв спадщину, є спадкоємцем майна померлої за заповітом, не має можливості оформити в установленому законом порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай), окрім як у судовому порядку, тому просить за ним визнати право на земельну частку (пай) розміром 2,60 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) у землі, яка перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства “Полісся”, Жобринської сільської ради, Рівненського району, що належала ОСОБА_3 згідно сертифікату на земельну частку (пай) від 30.05.1997 серії РВ № 0058782 за реєстраційним № 260.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 22 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд виходив з недоведеності вимог та з того, що позивач не надав доказів втрати ним документа, що засвідчує право на земельну частку (пай) спадкодавця. Одночасно з цим, позивач не надав суду доказів, що його право оспорюється і хто це право оспорює, зокрема не надав доказів наявності або відсутності інших спадкоємців після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
Тобто, судом право вже існуючого власника визнається, захищається, але не встановлюється набуття особою його право власності.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апелянт зазначає, що суд не взяв до уваги, що позивач подав всі необхідні докази щодо спадкового права, зокрема, заповіт спадкодавця та документи про прийняття спадщини. Відсутність сертифіката не може бути підставою для відмови у визнанні право на земельну частку (пай), оскільки відповідно до п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України сертифікати громадян про право на земельну частку є дійсними до виділення земельних паїв у натурі на конкретній місцевості та видачі їм державних актів про право власності на земельну ділянку.
Окрім того, судом в оскаржуваному рішенні безпідставно вказано про те, що “позивач не надав суду доказів, що його право оспорюється і хто це право оспорює, зокрема не надав доказів наявності або відсутності інших спадкоємців після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , що, зокрема, позбавляє суд можливості визначити коло спадкоємців після її смерті, а відповідно і визначити склад учасників цієї справи”. Вказане твердження не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах справи міститься постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії вих. № 1426/02-31 від 23 вересня 2024 року приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Дацюк Світлани Георгіївни, з якої вбачається, що згідно з матеріалами спадкової справи № 199/2005 спадкоємцем ОСОБА_3 за заповітом, посвідченим Новіцькою Н.М., секретарем Жобринської сільської ради Рівненського району, від 31.07.1995 року за № 74, на все майно є – спадкоємець ОСОБА_2 , котрий вчасно прийняв спадщину, подавши до нотаріальної контори заяву від 24 травня 2005 року № 468.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам позивача, зокрема, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.
Крім того, законодавством не передбачена обов`язкова вимога подання оголошення в засобах масової інформації про втрату сертифіката позивачем. Таким чином, суд першої інстанції необґрунтовано взяв до уваги цей фактор при винесенні рішення.
Суд першої інстанції також проігнорував той факт, що відповідач - Клеванська селищна рада – не заперечував проти позовних вимог.
Відсутність правовстановлюючого документа, а саме оригіналу сертифіката на право на земельну частку (пай) на спадкове майно, не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно зі ст. 16 ЦК України, способом захисту свого права є, зокрема, визнання права. Обраний позивачем спосіб захисту права - визнання права - є ефективним, і право позивача підлягає захисту, оскільки іншого порядку визнання права в даному випадку не існує.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 30 травня 1997 року на підставі рішення голови Рівненської районної державної адміністрації від 05.05.1997 за №314 ОСОБА_3 виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії PB №0058782 за реєстраційним №260. Розмір земельної частки (паю) - 2,60 умовних кадастрових гектарів. 
31 липня 1995 року ОСОБА_3  склала заповіт, посвідчений секретарем Жобринської сільської ради Рівненського району Рівненської області Новіцькою Н.М. за №74, в якому заповіла свій житловий будинок, надвірні будівлі і все те, що буде належати їй на день смерті своєму внукові ОСОБА_2 .
03 квітня 2000 року на підставі рішення голови Рівненської районної державної адміністрації Самкевич Антоніні Леонтіївні виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РВ №0246740 за реєстраційним №260.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла /свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане 15 лютого 2005 року Жобринською сільською радою Рівненського району/.
04 жовтня 2007 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 /батька/ задоволений повністю. Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно - двокімнатний жилий будинок загальною площею 57,8 м.кв., який знаходиться по АДРЕСА_1 /рішення Постійно діючого Третейського суду при асоціації "Діловий Захід"/.
29 березня 2010 року Рівненська районна державна нотаріальна контора завела та відкрила спадкову справу №199/205 до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 /постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії вих.№1426/02-31 від 23 вересня 2024 року/.
ОСОБА_5 , яка діє як представник від імені та в інтересах ОСОБА_2 , на підставі довіреності, посвідченої Павлюк Т.С., приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області, 22 червня 2024 року за реєстровим №1627 звернулася із заявою на оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, а саме право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприемства "Полісся", Жобринської сільської ради Рівненського району, що належить ОСОБА_3 .
23 вересня 2024 року винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Світлани Дацюк вих.№1426/02-31, якою відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що :
- відсутній документ, що посвідчує право власності на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства "Полісся", Жобринської сільської ради, Рівненського району, що належить ОСОБА_3 ;
- в заповіті, посвідченому Новіцькою Н.М., секретарем Жобринської сільської ради Рівненського району, від 31.07.1995 року за №74, на користь онука ОСОБА_2 , котрий не являється онуком ОСОБА_3 , відповідно неможливо встановити родинні відносини.
Відповідно до довідки відділу "Центру надання адміністративних послуг" Клеванської селищної ради №2438/09-01-24 від 08 жовтня 2024 року ОСОБА_3 до дня смерті проживала та була зареєстрована по АДРЕСА_1 . Разом з померлою за вказаною вище адресою постійно проживав (без реєстрації) ОСОБА_2 , 1978 р.н.
Відповідно до частини першої статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За змістом статті 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.
Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.
Згідно ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).
Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту на право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).
Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.
Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця (Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 237/2312/17).
Як вбачається з матеріалів справи сторона позивача не вважала за необхідне досліджувати спадкову справу, тому слід погодитись з висновками суду першої інстанції щодо ненадання доказів наявності або відсутності інших спадкоємців після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , що, зокрема, позбавило суд можливості визначити коло спадкоємців після її смерті, а відповідно і визначити склад учасників цієї справи.
Частиною першою статті 229 ЦПК встановлено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Посилання апелянта на викладення нотаріусом в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії відомостей про прийняття ним спадщини на все майно за заповітом не є достатнім для спростування висновків суду про відсутність можливості безпосередньо дослідити належний та допустимий доказ кола спадкоємців, яким є спадкова справа.
Слід зазначити, що зазначення в заповіті ступінь родинних відносин з ОСОБА_2 , як онук, який таким не являється, не є визначальним та не є перешкодою для видачі свідоцтва на спадщину за наявності на то підстав.
Однак, відсутність сертифіката на земельний пай може вказувати на його втрату чи відповідно до існуючої в ті часи практики, відчуження за життя самим спадкодавцем ОСОБА_3 , а рішення не може бути побудовано на припущеннях, тому місцевий суд обгрунтовано виходив з недоведеності заявлених вимог.
За змістом положень ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та в інший спосіб такі перешкоди не можуть бути усунуті.
Місцевий суд вірно зазначив, що позов про визнання права власності в порядку ст.392 ЦК подано особою, яка не є власником, але бажає ним стати, тому такий позов заявляється формально не для визнання, а для набуття права власності і він не може бути задоволений.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на існуванні яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові і, відповідно, якщо не доведені обставини, на яких наполягає відповідач - це є підставою для відхилення його заперечень проти позову.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.
Даний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року справа № 383/821/22, провадження № 61-5935св23.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).
Зважаючи на викладені норми та висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що для застосування такого виняткового способу захисту прав як визнання права власності, позивач не надав будь-яких доказів втрати документа, що засвідчує право на земельну частку (пай) спадкодавця. При цьому відсутність законодавчої вимоги публікації оголошення в ЗМІ про втрату не виключає можливості використання такого доказу, про що й вказав суд першої інстанції.
Таким чином, районний суд дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову через недоведеність.
Інші доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником – адвокатом Янчуком Володимиром Володимировичем залишити без задоволення.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст виготовлено 24 липня 2025 року.

Судді:                                                                         Боймиструк С.В.

                                                                               Хилевич С.В.

                                                                               Шимків С.С.