ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 р.	Справа № 520/5741/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.,

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Зміївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/5741/25
          за позовом  Публічне акціонерне товариство "Укртелеком"  
          до  Зміївський відділ державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
          третя особа  Фонд державного майна України 
          про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерного товариства "Укртелеком" звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Зміївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа - Фонд державного майна України про визнання протиправною та скасування Постанови про стягнення судового збору від 27.02.2025 по виконавчому провадженню НОМЕР_1 в розмірі 32 000,00 грн. та Постанови про розмір мінімальних витрат від 27.02.2025 по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 з Акціонерного товариства "Укртелеком" в розмірі 303,00 грн., винесені заступником начальника відділу Зміївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Нагорною Оленою Олександрівною.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано Постанову про стягнення судового збору від 27.02.2025 по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 в розмірі 32 000,00 грн. та Постанову про розмір мінімальних витрат від 27.02.2025 по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 з Акціонерного товариства "Укртелеком" в розмірі 303,00 грн., винесені заступником начальника відділу Зміївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Нагорною Оленою Олександрівною.
Стягнуто на користь Акціонерного товариства "Укртелеком" (ЄДРПОУ 21560766) судові витрати в загальному розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Зміївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (ЄДРПОУ 34713099).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 та ухвалити постанову, якою у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вважає висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки, на думку апелянта, надсилання супровідного листа з переліченими додатками, які не містять підписів двох сторін не є підтвердженням виконання рішення суду.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 308 КАС України та керуючись ст. 229 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що 14.01.2025 Постановою Східного апеляційного господарського суду залишено без задоволення апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртелеком» та без змін рішення Господарського суду Харківської області по справі №922/2484/24 від 14.01.2025, зокрема зобов`язано повернути АТ «Укртелеком» на користь держави в особі Фонду державного майна України захисну споруду цивільного захисту №77511, площею 149,99 кв. м., розташовану за адресою: Харківська область, Чугуївський район, м. Зміїв, вул. Адміністративна, 5 (далі по тексту - ЗСЦЗ).
Отже, 14.01.2025 набула законної сили Постанова Східного апеляційного господарського суду по справі 922/2484/24.
15.01.2025 АТ «Укртелеком» був складений супроводжувальний лист та акт повернення ЗСЦЗ та 23.01.2025 направлені разом з копією облікової картки на ЗСЦЗ, технічним паспортом на ЗСЦЗ, паспортом на ЗСЦЗ та копією довіреності уповноваженого представника на адресу Фонду державного майна України.
АТ «Укртелеком» в супровідному листі, адресованому Фонду державного майна України зазначив про свою готовність добровільного виконання рішення Суду по справі № 922/2484/24 та долучив чотири екземпляра актів прийому-передачі ЗСЦЗ, підписаного зі сторони АТ «Укртелеком» уповноваженим представником; повідомив про готовність передачі ЗСЦЗ та про необхідність направлення представника Фонду за адресою: м. Харків, Нетіченська набережна, 8, для отримання ключів від захисної споруди.
АТ «Укртелеком» зазначає, що вчинив зі своєї сторони дії відповідно до ст. 18 Господарського процесуального кодексу України, якою регламентовано, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
27.01.2025 даний лист з додатками був доставлений адресату - Фонду державного майна України.
В свою чергу, обов`язковість виконання рішення суду в даному випадку стосується і Фонду державного майна України, в частині прийняти ЗСЦЗ, шляхом підписання акту приймання-передачі зі своєї сторони та отримання ключів.
Позивач у позові зазначає, що з 27.01.2025, тобто вже 1,5 місяці, документи знаходяться на розгляді у Фонді державного майна України та відповіді на адресу АТ «Укртелеком» та/або підписаного акту не надходило.
В свою чергу, відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження - це завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Після відкриття виконавчого провадження - 06.03.2025, представник АТ «Укртелеком» відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» письмово повідомив державну виконавчу службу, шляхом направлення на офіційну електронну адресу: zmiev_dvs@ukr.net про самостійне виконання рішення боржником та надав копії відповідних.
Таким чином, АТ «Укртелеком» вчинив зі своєї сторони дії, направлені на передачу захисної споруди та добровільне виконання рішення суду.
Позивач, не погоджуючись із Постановою від 27.02.2025 про стягнення судового збору в розмірі 32 000,00 грн. та Постановою від 27.02.2025 про розмір мінімальних витрат в розмірі 303,00 грн. по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 з Акціонерного товариства "Укртелеком", винесеними заступником начальника відділу Зміївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Нагорною Оленою Олександрівною, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що направивши супровідний лист та акт повернення ЗСЦЗ разом з копією облікової картки на ЗСЦЗ, технічним паспортом на ЗСЦЗ, паспортом на ЗСЦЗ та копією довіреності уповноваженого представника на адресу Фонду державного майна України, позивач зі своєї сторони вчинив всі залежні від нього дії, направлені на передачу захисної споруди та добровільне виконання рішення суду, тому Постанова про стягнення виконавчого збору в розмірі 32 000,00 грн та Постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження не відповідають принципам примусового виконання, встановлених Законом України «Про виконавче провадження», є протиправними та підлягають скасуванню.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд відзначає, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з приписами ст. 129-1 Конституції суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України встановлено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців, є Закон України від 2 червня 2016 року №1404-VIII "Про виконавче провадження".
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження - як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 18 «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.
Статтею 5 Закону України №1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч. 1).
Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державний виконавець повинен поважати інтереси боржників.
Згідно з приписами частини 1 статті 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» діяльність органів державної виконавчої служби здійснюється з дотриманням принципів: 1) верховенства права; 2) законності; 4) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 9) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.
Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).
Право на судовий захист відображене і у частині першій статті 4 ГПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до господарського суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Частиною 1 статті 339 ГПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" - сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Судова колегія зазначає, що згідно з правовими висновками постанови Верховного Суду від 02.07.2019 по справі №140/2160/18 (адміністративне провадження №К/9901/13662/19) загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення податковим органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
У пункті 75 постанови Верховного Суду від 17.12.2018 по справі №509/4156/15-а (адміністративне провадження №К/9901/7504/18) міститься правовий висновок, у силу якого адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності ("виправдання") свого рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин колегія суддів враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» від 01.07.2003 вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що направивши супровідний лист та акт повернення ЗСЦЗ разом з копією облікової картки на ЗСЦЗ, технічним паспортом на ЗСЦЗ, паспортом на ЗСЦЗ та копією довіреності уповноваженого представника на адресу Фонду державного майна України, позивач зі своєї сторони вчинив всі залежні від нього дії, направлені на передачу захисної споруди та добровільне виконання рішення суду, тому Постанова про стягнення виконавчого збору в розмірі 32 000,00 грн та Постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження не відповідають принципам примусового виконання, встановлених Законом України «Про виконавче провадження», є протиправними та підлягають скасуванню.
Суд першої інстанції надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору та дослухався до усіх аргументів сторін, які здатні вплинути на результат вирішення спору.
Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.
Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 270-272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Зміївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.04.2025 по справі №520/5741/25  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    Л.В. Любчич