ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/2507/24  Номер провадження 22-ц/814/2351/25	Головуючий у 1-й інстанції Левицька Т. В.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М., 
за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.
розглянув у режимі відеоконференції в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Лобача Ігоря Анатолійовича, представника ОСОБА_1 , на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 19 лютого 2025 року (час ухвалення судового рішення з 15:21:52 до - час не зазначений; дата виготовлення повного тексту судового рішення – 24 лютого 2025 року) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину, на підставі якого відчужено транспортний засіб та повернення відповідного майна боржнику.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1  звернувся до суду з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним правочин, на підставі якого 10.01.2024 ОСОБА_2 відчужив транспортний засіб, а саме автомобіль марки BMW модель X5, 2008 року випуску, об`єм двигуна 4779 см3 , дата першої реєстрації 10.05.2008 року; повернути вищевказане майно, а саме автомобіль марки BMW модель X5, 2008 року випуску, об`єм двигуна 4779 см3 боржнику ОСОБА_2 ; вирішити питання про розподіл судових витрат.
В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що  ОСОБА_2 є боржником за численними договорами позики, у погоджені строки взяті на себе майнові зобов`язання не виконав, а саме не повернув кредиторам позикові грошові кошти та з метою недопущення звернення стягнення на власне майно, відчужив не за ринковою ціною свій автомобіль марки BMW модель X5, 2008 року випуску, об`єм двигуна 4779 см3.
Між ОСОБА_1 як позикодавцем і ОСОБА_2 як позичальником укладено договори позики: 18.12.2021 договір позики №1, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 811 500,00 грн, що на дату їх передання становило еквівалент 30 000,00 доларів США, строк повернення позики – не пізніше 18.12.2023; і 31.01.2022 договір позики № 11Ф, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 288 200,00 грн, що на дату їх передання становило еквівалент 10 000,00 доларів США, строк повернення позики – не пізніше 31.01.2024. Проте, в порушення умов договорів ОСОБА_2 у встановлені договорами строки позики не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання.
Окрім вказаних договорів, ОСОБА_2 має зобов`язання перед третіми особами за 30-ма договорами позики на загальну суму 324 600,00 доларів США та 20 000,00 Євро.
Після настання строку повернення коштів і, навіть, після подання перших позовів до суду ОСОБА_2 основну частину належному йому майна відчужив на користь членів власної родини, знайомих та підконтрольних йому осіб, зокрема, відчужив 10.01.2024 року автомобіль марки BMW модель X5, 2008 року випуску, об`єм двигуна 4779 см3 .
Оспорюваний правочин має ознаки фраудаторного, не відповідає таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність, розумність та недопустимість зловживання правом, суперечить ч. 3 ст. 509 ЦК України і грубо порушує ч.1 ст.203 ЦК України, а тому повинен бути визнаний недійсним на підставі ч.1 ст. 215 ЦК України.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 19 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі адвокат Лобач І.А., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності (недоведеності) обставин, які вказують на фраудаторність оспорюваного правочину з відчуження автомобіля, належного ОСОБА_2 , адже згідно висновків Верховного Суду у справах такої категорії, на які зроблене посилання в апеляційній скарзі, визначальною обставиною для кваліфікації правочину як фраудаторного є вчинення особою дій зі зменшення своїх активів саме після виникнення у неї обов?язку зі сплати боргу, тобто не обов?язково після пред?явлення до нього позову про стягнення заборгованості; не обов?язковою також у таких випадках є ознака реальності оспорюваного правочину і факт відчуження майна сторонній особі.
Суд не дав належної оцінки тій обставині, що автомобіль за оспорюваним правочином відчужений за ціною, яка більш ніж у 13 разів є меншою за ринкову вартість такого автомобіля: згідно договору ціна автомобіля - 40 000 грн, тоді як відповідно до звіту про незалежну оцінку майна від 25 листопада 2024 року вартість такого автомобіля – 555 000 грн.
Одночасно суд проігнорував те, що відповідачі у справі всупереч ухвали суду від 17 жовтня 2024 року не подали суду доказів здійснення розрахунків за придбаний автомобіль.

У відзиві адвокатка Костенко О.О., представниця ОСОБА_2 , посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Звертається увага, що позивачем суду не надано жодного доказу на підтвердження фіктивності укладеного договору відчуження автомобіля.
Наголошується, що за сталими висновками Верховного Суду у справах такої категорії лише судове рішення про стягнення заборгованості створює реальну загрозу звернення стягнення на майно боржника, тому суд обгунтовано послався на те, що рішення судів про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості ухвалені після укладення оспорюваного правочину.
Підкреслюється, що висновки звіту про незалежну оцінку майна від 25 листопада 2024 року грунтуються виключно на інформації, наданій позивачем, без огляду виконавцем автомобіля, без врахування його технічного стану.
Позивачем суду не надано доказів того, що після відчуження автомобіля ОСОБА_2 став неплатоспроможним, що у нього відсутнє інше майно, за рахунок якого можливо виконати рішення судів.
На момент вчинення оспорюваного правочину була відсутня заборона на його відчуження.
Доводи позову і апеляційної скарги про наміри ОСОБА_2 уникнути цивільно-правової відповідальності є лише припущеннями позивача.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити таких підстав:
Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права. 
З матеріалів справи убачається, що 18.12.2021  між ОСОБА_1 як позикодавцем і ОСОБА_2 як позичальником укладено договір позики №1, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 811 500,00 грн, що на дату їх передання становило еквівалент 30 000,00 доларів США, строк повернення позики – не пізніше 18.12.2023 (т.1 а.с.19-21).
31.01.2022 між ОСОБА_1 як позикодавцем і ОСОБА_2 як позичальником укладено договір позики №11Ф, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 288 200,00 грн, що на дату їх передання становило еквівалент 10 000,00 доларів США, строк повернення позики – не пізніше 31.01.2024 (т.1 а.с.78-81).
На підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу 5342/2024/4246246 від 10.01.2024 ОСОБА_2 (продавець) передав у власність ОСОБА_3 (покупцю) транспортний засіб марки BMW моделі X5, 2008 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 (т.2 а.с.41).
02 лютого 2024 року  ОСОБА_1 звернувся з позовами до суду про стягнення заборгованості за договором позики № 11Ф від 31.01.2022 року та про стягнення заборгованості за договором позики № 1 від 18.12.2021 року 
Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області по справі № 527/383/24 від 09.10.2024, яке набрало законної сили 11.11.2024, позов ОСОБА_1  задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики №1  від 18.12.2021 року в розмірі 935 671,00 грн (т.2 а.с.85-87).
Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області по справі № 527/380/24 від 06.03.2024 позов ОСОБА_1  задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики №11Ф від 31.01.2022 року в розмірі 381 000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу від 10.01.2024, за яким ОСОБА_2 відчужив транспортний засіб марки BMW моделі X5, 2008 року випуску, у ОСОБА_2 хоча і існували правовідносини з приводу договорів позики, проте позивач з позовами до суду про стягнення заборгованості не звернувся, отже ОСОБА_2 на момент укладення оскаржуваного договору не мав статусу відповідача, з нього не було стягнуто заборгованість за рішенням суду та він не мав статусу боржника за судовими рішеннями. Заборгованість за договорами позики на момент укладення договору купівлі-продажу була не визначеною та спірною з огляду на обставини, встановлені рішеннями судів.
Суд врахував, що ОСОБА_2 відчужив транспортний засіб за оплатним договором на користь ОСОБА_3 , який не є його родичем.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції наведеним вимогам закону не відповідає. 
       Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України апеляційний суд, вирішуючи цей спір, керується висновками, що викладені у постановах Верховного Суду щодо застосування норми права у спірних правовідносинах – спори про визнання правочинів недійсними з підстав уникнення боржником виконання зобов?язань за укладеними договорами, зокрема договорами позики. 
       Сталою практикою Верховного Суду у справах такої категорії сформульовані таки висновки. 
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані зі зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20).
Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності.
При цьому та обставина, що правочин з третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (постанови Верховного Суду від 14 січня 2020 року (справа № 489/5148/18), від 07 лютого 2024 року (справа № 753/11680/20)). 
З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом (постанови Верховного Суду від 07 грудня 2018 року (справа № 910/7547/17), від 28 листопада 2019 року (справа № 910/8357/18), від 03 березня 2020 року (справа №904/7905/16), від 26 травня 2020 року (справа № 922/3796/16), від 17 вересня 2020 року (справа № 904/4262/17)). 
Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року (справа № 904/624/19) виходив із обставин укладення фраудаторного правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначивши, що «договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора».
       У постанові ВС від 09 квітня 2025 року (справа № 710/1431/23) викладені такі висновки: «Виходячи з того, що оспорюваний правочин укладений між відповідачами  20 лютого 2023 року, тобто до звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про стягнення боргу за розпискою, та, зазначивши, що вказаний договір не дозволяє кваліфікувати його як такий, що вчинений на шкоду кредитору, оскільки позивач не довів наявності умислу обох сторін при його укладенні, а також не довів наявності намірів сторін щодо його майбутнього невиконання, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність ознак фраудаторного правочину в укладеному між відповідачами договорі дарування нерухомого майна та відмовив у позові.
Погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений його сторонами без порушення частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України і підстави для визнання його недійсним відповідно до положень статті 234 ЦК України відсутні, апеляційний суд залишив рішення місцевого суду без змін.
Проте Верховний Суд не може повністю погодитись із такими висновками судів, з огляду на таке.
Так, цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі  № 753/11680/20).
У період настання у ОСОБА_2 зобов`язання перед ОСОБА_1 із погашення заборгованості за договором позики (25 лютого 2023 року) боржник 20 лютого 2023 року відчужила належне їй на праві власності майно - житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером 7125710100:01:001:0982, площею 0,0732 га, які розташовані по АДРЕСА_1 ,  на користь своєї матері ОСОБА_3 .
Таким чином, станом на день укладення договору дарування у боржниці перед позивачем за договором позики був борг, який вона не повернула.
       …
Надаючи ОСОБА_2 у борг грошові кошти, ОСОБА_1 розраховував на виконання боржником свого обов`язку з повернення коштів, з огляду на її платоспроможність та наявність у неї нерухомого майна.
У свою чергу ОСОБА_2, отримуючи в позику грошові кошти, усвідомлювала свій обов`язок з їх повернення на умовах, визначених договором позики.
Укладаючи 20 лютого 2023 року оспорюваний договір дарування, ОСОБА_2 передбачала можливе стягнення з неї на користь ОСОБА_1 боргу, з огляду на невиконані зобов`язання за договором позики від 06 лютого 2023 року.
Сукупність наведених обставин свідчить про те, що відповідачка діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного їй нерухомого майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на це її майно як боржника. Оспорюваний договір, укладений між відповідачами, спрямований на перехід права власності на житловий будинок та земельну ділянку із метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення коштів із боржника ОСОБА_2 .
Для цього висновку не мають юридичного значення відсутність на день укладення договору дарування судового спору позивача з боржником (див. постанову Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 686/25886/22 (провадження № 61-3937св24). Тому для вирішення питання про наявність у договору дарування ознак фраудаторності недоречними є зауваження судів про означену відсутність судових спорів.
При цьому, пославшись на те, що після відчуження спірного майна, у власності ОСОБА_2 залишилось інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, зокрема, житловий будинок на АДРЕСА_2 та земельна ділянка з кадастровим номером 7125786400:01:001:0465, суди не з`ясували орієнтовну вартість зазначеного майна та чи співмірна вона з непогашеною заборгованістю відповідачки перед позивачем за укладеним між ними договором позики.  
Не звернувши увагу на зазначене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що цей договір не є фраудаторним, тобто таким, що вчинений на шкоду кредитору ОСОБА_1 .
З огляду на викладене, доводи касаційної скарги щодо вимоги про визнання недійсним договору дарування є обґрунтованими. Тому оскаржені судові рішення у частині відмови у задоволенні вказаної вимоги необхідно скасувати й ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.»
       У межах розгляду цієї справи встановлено і не заперечується учасникам, що за станом на час укладення договору купівлі-продажу автомобіля – 10 січня 2024 року, ОСОБА_2 мав невиконане (прострочене) зобов?язання перед ОСОБА_1 з повернення боргу за договором позики від 18 грудня 2021 року, за яким мав сплатити кошти ОСОБА_1 до 18 грудня 2023 року у сумі 811 500 грн.
       За договором позики від 31 січня 2022 року ОСОБА_2 мав повернути (сплатити) ОСОБА_1 кошти у сумі 288 200 грн у строк до 31 січня 2024 року.
       У справу ОСОБА_2 не надав доказів про те, що за станом на 10 січня 2024 року він мав зареєстроване за ним майно, достатнє для задоволення вимог ОСОБА_1 (загальна сума боргу за двома договорами – 1 099 700 грн), та/або по те, що він ( ОСОБА_2 ) за станом на січень 2024 року вживав чи вжив заходи з виконання грошових зобов?язань перед ОСОБА_1 , принаймі частково.
       Відсутність судового спору про стягнення заборгованості за договором позики за станом на час укладення оспорюваного правочину, як зазначено вище, не має істотного правового значення для кваліфікації цього правочину як фраудаторного, оскільки за встановлених обставин є цілком очевидним, що ОСОБА_2 , усвідомлюючи прострочений обов?язок сплатити кошти у сумі 811 500 грн і обов?язок, який мав настати 30 січня 2024 року, сплатити кошти у сумі 288 200 грн, відчужуючи 10 січня 2024 року належний йому автомобіль, діяв недобросовісно з метою унеможливити виконання зобов`язання за двома договорами позики, укладеними із ОСОБА_1 . 
       Враховуючи наведене, апеляційний суд визнає обгрунтованими доводи позовної заяви.
       Відповідно до абз. другого ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 
       Оскільки апеляційним судом правочин визнаний недійсним з ознаками фраудаторності і, зважаючи на предмет позову (заявлена вимога про повернення про повернення автомобіля), слід застосувати наслідки, передбачені ст.216 ЦК України – повернути сторони оспорюваного правочину у первісний стан. 
       
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Частиною 1 та п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. 
Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , подаючи позовну заяву, до суду сплатив 1 211,20 грн судового збору (т.1а.с.239), подаючи заяву про забезпечення позову, сплатив 605,60 грн (а.с.4 виділених матеріалів), за подання апеляційної скарги сплачено 1 816,80 грн (т.2 а.с.196). 
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, отже він має право на стягнення із ОСОБА_2 1 211,20 + 605,60 + 1 816,80 грн = 3 633,60 грн судових витрат.
Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Лобача Ігоря Анатолійовича, представника ОСОБА_1 , задовольнити.
Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 19 лютого 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити.
Визнати недійсним правочин, на підставі якого 10.01.2024 ОСОБА_2 відчужив транспортний засіб, а саме автомобіль марки BMW, модель X5, 2008 року випуску, об`єм двигуна 4779 см3 , VIN-код НОМЕР_1 , дата першої реєстрації - 10.05.2008 року, на користь  ОСОБА_3 .
       Зобов?язати  ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 автомобіль марки BMW, модель X5, 2008 року випуску, об`єм двигуна 4779 см3 , VIN-код НОМЕР_1 .
       Зобов?язати  ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 кошти, отримані за продаж автомобіля марки BMW, модель X5, 2008 року випуску, об`єм двигуна 4779 см3, VIN-код НОМЕР_1 , на підставу договору купівлі-продажу від 10 січня 2024 року. 
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  витрати зі сплати судового збору у розмірі  3 633 грн 60 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 09 липня 2025 року.

     Головуючий суддя                                                      О.А.Лобов  

     Судді                                                                            А.І.Дорош 

В.М.Триголов