ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/3953/25                                  Головуючий у 1-й інстанції: Паламар П.Г.
                                                                                           Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2025 року                                                                          м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача                                       Черпака Ю.К.,
суддів                                                             Файдюка В.В., Штульман І.В.,
за участю секретаря судового засідання           Григор`єва С.О.,                    

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
11 квітня 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач/апелянт/ ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач/Другий ВДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ)) з вимогами: 
- визнати протиправними дії Другого ВДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ) щодо нарахування виконавчого збору в сумі 11 692, 45 грн в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1.
- визнати протиправною та скасувати постанову від 07 квітня 2025 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 , винесену головним державним виконавцем Другого ВДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ) Глущенко A.C.;
- стягнути з Другого ВДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ) на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7 084, 11 грн, які були стягнуті з нього в якості виконавчого збору.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що постанова про стягнення виконавчого збору від 07 квітня 2025 року є незаконною, оскільки базується на недостовірних даних щодо відкриття виконавчого провадження іншим державним виконавцем. Насправді виконавче провадження було відкрито головним державним виконавцем Придніпровського ВДВС, а не виконавцем Другого відділу ДВС, що виніс оскаржувану постанову. Крім того, нарахування виконавчого збору у сумі 7 084, 11 грн здійснено у зв`язку із виникненням заборгованості по аліментах, яка є наслідком протиправної бездіяльності державного виконавця протягом 2022-2024 років. Ця бездіяльність була визнана судом у справі № 711/6071/21, а тому, за аналогією з позицією суду щодо незаконності штрафу за наявності протиправної бездіяльності виконавця, стягнення виконавчого збору також не має правових підстав. Окрім того, ОСОБА_1 посилається на порушення частини восьмої пункту 8 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, відповідно до якої виконавчий збір підлягає стягненню лише після погашення заборгованості. Оскільки аліменти були сплачені в повному обсязі, а постанова про стягнення збору винесена вже після завершення провадження та без винесення нової постанови про його відкриття, виконавчий збір стягнуто з порушенням порядку, передбаченого законодавством. 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що постанову про стягнення виконавчого збору від 07 квітня 2025 року винесено у межах відкритого виконавчого провадження, за наявності належно підтвердженої заборгованості по аліментах у сумі 116 924, 53 грн, що перевищує річний розмір платежів. За таких обставин державний виконавець був зобов`язаний згідно із статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ та пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року  № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, нарахувати виконавчий збір у розмірі 10 % від суми заборгованості. При цьому є безпідставними аргументи позивача про бездіяльність виконавця та добровільне погашення аліментів у 2022 році, оскільки така сплата не підтверджена належними доказами в межах виконавчого провадження. Крім того, стягнення виконавчого збору є процесуальною дією державного виконавця, яка не залежить від кількості чи ефективності вжитих заходів примусового виконання. Також суд наголосив на відсутності у позивача підстав, визначених частиною п`ятою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ, які б виключали стягнення виконавчого збору у конкретному випадку.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зазначає, що судом першої інстанції неправильно встановлено фактичні обставини справи, формально застосовано положення Закону України «Про виконавче провадження» Наголосив, що в позові не ставилося питання про звільнення від виконавчого збору, а оскаржувалося його протиправне нарахування внаслідок бездіяльності виконавчої служби. Виконавчий збір було фактично стягнуто ще 04 квітня 2025 року, тобто до винесення постанови від 07 квітня 2025 року, без відкриття окремого виконавчого провадження, як це передбачено пунктом 8 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень. Крім того, у постанові міститься недостовірна інформація про суб`єкта, який відкрив виконавче провадження: замість виконавця Придніпровського ВДВС Назаренко В.А. зазначено Глущенка А.С . В період з серпня 2022 по лютий 2024 року державними виконавцями не здійснювалися жодні дії, спрямовані на стягнення аліментів, що є прямим порушенням частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Саме ця бездіяльність спричинила утворення боргу, який у подальшому був покладений в основу для нарахування виконавчого збору. При цьому, як стверджує апелянт, така бездіяльність вже була визнана протиправною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 листопада 2024 року у справі № 711/6071/21. Також апелянт зазначив, що з його пенсії у квітні 2025 року було утримано 11  805, 00 грн, хоча фактична заборгованість становила 4 720, 89 грн, а право на стягнення аліментів припинилося ще 30 червня 2024 року. Виконавець навмисно не подала вимогу до Пенсійного фонду про припинення стягнення, чим фактично забезпечила технічну можливість подальшого нарахування виконавчого збору під виглядом аліментів.
У відзиві на апеляційну скаргу Другий ВДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ) навів доводи на підтримку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, зазначив, що нарахування та стягнення виконавчого збору в сумі 11 692, 45 грн здійснено правомірно, після повного погашення заборгованості по аліментах, яка на дату розрахунку перевищувала межу, визначену частиною четвертою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження». Посилання апелянта на бездіяльність виконавця не мають правового значення для законності нарахування збору, оскільки визнання такої бездіяльності протиправною не скасовує автоматично обов`язок державного виконавця нараховувати виконавчий збір після погашення боргу. Виконавчий збір є безумовною дією, яка не вимагає відкриття окремого провадження та здійснюється в межах наявного. Постанова про стягнення збору винесена 07 квітня 2025 року відповідно до вимог статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, а самі кошти утримані 04 квітня 2025 року у межах виконавчого провадження, тому факту порушення послідовності дій немає. Апелянт безпідставно ототожнює правові категорії штрафу та виконавчого збору, застосовуючи аналогію права, яка не ґрунтується на законі. При цьому ухвала у справі № 711/6071/21, на яку посилається ОСОБА_1 , не містить висновків про незаконність саме нарахування виконавчого збору, а отже, не може бути підставою для його скасування в цій справі. Крім того, відповідач заперечує доводи щодо порушення порядку стягнення, зазначаючи, що діяв відповідно до закону, повідомлення надсилалися належним чином, а позивач не довів жодного факту, який би свідчив про перевищення повноважень чи порушення його прав.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Від них надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за їх відсутності.
Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та їх правову оцінку, правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 квітня 2022 року, яке залишене без змін постановою Черкаського апеляційного суду 21 вересня 2022 року, зокрема стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 23 вересня 2021 року на період навчання і до закінчення дочкою навчання, але не довше, ніж до досягнення нею 23-х років.
22 серпня 2022 року головним державним виконавцем Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Назаренко Вікторією Анатоліївною відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 711/6071/21, виданого Придніпровським районним судом м. Черкаси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 .
Відповідно до наказу № 684/5 від 20 лютого 2023 року Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), зокрема Придніпровський  відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) реорганізовано шляхом приєднання до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)  з перейменуванням у Другий відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Встановлено, що Другий відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) є правонаступником відповідних реорганізованих відділів державної виконавчої служби.
07 квітня 2025 року державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору в сумі 11 692, 45 грн (заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 лютого 2024 року становила 116  924, 53 грн.
Не погоджуючись з прийнятою державним виконавцем постановою про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся до суду.
Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, що встановлює умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ, що набрав чинності 05 жовтня 2016 року (далі - Закон № 1404-VIII).
За визначенням статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Засади виконавчого провадження передбачені частиною першою статті 2 Закону № 1404-VIII, зокрема виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень.
Статтею 3 Закону № 1404-VIII визначено перелік рішень та виконавчі документи, що підлягають примусовому виконанню, до яких відповідно до пункту 5 частини першої указаної норми віднесено, зокрема, постанови державних виконавців про накладення штрафу.
Вимоги до виконавчого документа установлені статтею 4 Закону № 1404-VIII.
Згідно із статтею 10 Закону № 1404-VІІІ заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1404-VІІІ під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Крім того, частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII встановлено, що державний виконавець зобов`язаний діяти своєчасно, ефективно, неупереджено та у повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
В силу вимог частини п`ятої статті 23 Закону № 1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до положень частин першої, другої та четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір є збором, що справляється на всій території України за примусове виконання рішень органами державної виконавчої служби. 
Збір стягується з боржника до Державного бюджету України у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу. 
У справах про стягнення аліментів виконавчий збір підлягає нарахуванню лише за наявності заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних щомісячних платежів за дванадцять місяців, і така постанова про стягнення виконавчого збору виноситься лише після повного погашення заборгованості, повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження.
Аналогічні положення містить пункт 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року  № 512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, відповідно до якого за виконавчим документом про стягнення аліментів, у разі якщо розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за 12 місяців, державний виконавець зобов`язаний нарахувати виконавчий збір із цієї суми. При цьому постанова про стягнення виконавчого збору виноситься лише після повного погашення заборгованості або завершення провадження, і на її підставі відкривається нове виконавче провадження для стягнення самого збору.
Отже, законодавство встановлює чіткий алгоритм дій виконавця, який унеможливлює стягнення виконавчого збору до моменту, коли припинено саму заборгованість, із якої він обраховується. Винесення постанови раніше або одночасно зі стягненням коштів, у тому числі за відсутності погашення боргу, є порушенням закону та процедурних гарантій особи.
Порядок стягнення аліментів визначено статтею 71 Закону № 1404-VIII.
Згідно із частиною першою цієї статті порядок стягнення аліментів визначається законом.
Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.
Відповідно до частини третьої статті 71 Закону № 1404-VIII визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
Частиною третьою статті 195 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Згідно із частиною другою статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 оскаржував визначений розмір заборгованості зі сплати аліментів чи вживав заходів для його перегляду у судовому порядку. 
Навпаки, з поданих документів вбачається, що він не заперечував проти нарахованої суми заборгованості, не звертався до суду з позовом про звільнення від її сплати з підстав, передбачених частиною другою статті 197 СК України, а отже, фактично визнав її обґрунтованість і не скористався своїм правом на перегляд або зменшення такої заборгованості у встановленому законом порядку.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що постанову про стягнення виконавчого збору було винесено в межах повноважень державного виконавця, у спосіб та відповідно до вимог Закону № 1404-VIII та Інструкції № 512/5. Підстави для звільнення позивача від сплати виконавчого збору, встановлені частинами дев`ятою і десятою статті 27 Закону № 1404-VIII, відсутні.
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження порушення державним виконавцем вимог законодавства при обчисленні суми заборгованості або винесенні оскаржуваної постанови. 
Посилання апелянта на протиправну бездіяльність виконавчої служби у минулому не спростовує тієї обставини, що станом на момент винесення постанови існувала підтверджена заборгованість за аліментами, що перевищувала встановений поріг для нарахування виконавчого збору, а отже не впливає на правомірність дій державного виконавця.
Доводи апелянта про порушення державним виконавцем обов`язку щодо повідомлення боржника про розмір заборгованості за аліментами є необґрунтованими та спростовуються приписами частини четвертої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначена норма визначає конкретні випадки, коли виконавець зобов`язаний повідомляти стягувача і боржника про розрахунок заборгованості: зокрема, при надходженні виконавчого документа, поданні заяви стягувачем або боржником, надсиланні постанови на підприємство, при передачі провадження до іншого органу або при його закінченні. Матеріалами справи не підтверджується наявність жодної з таких процесуальних ситуацій на момент винесення оскаржуваної постанови, а тому обов`язок повідомлення боржника про розмір заборгованості в цьому випадку не виникав. Відтак, посилання апелянта на порушення цього обов`язку є помилковим і не може впливати на правомірність дій державного виконавця.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що виконавчий збір - це не санкція за невиконання рішення, а передбачений законом елемент механізму виконання, який автоматично підлягає нарахуванню при наявності відповідних умов (частина 1 статті 27 Закону № 1404-VIII). Відтак, доводи апелянта щодо невиправданого покладення фінансового тягаря є безпідставними.
Оцінюючи доводи апелянта щодо посилання на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 листопада 2024 року у справі № 711/6071/21, колегія суддів зазначає, що обставини, встановлені зазначеним судовим рішенням, жодним чином не спростовують правомірність винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору. Як вбачається зі змісту вказаної ухвали, суд визнав протиправною бездіяльність державного виконавця виключно з підстави того, що останній передчасно наклав на боржника штраф відповідно до абзацу другого частини чотирнадцятої статті 71 Закону № 1404-VIII, яка передбачає можливість притягнення до відповідальності лише після спливу дворічного строку з дня відкриття виконавчого провадження. Водночас, у межах зазначеної справи не досліджувалися обставини, що безпосередньо стосуються правомірності нарахування виконавчого збору чи розміру заборгованості зі сплати аліментів, а тому ця ухвала не має преюдиційного значення у даній справі і не може слугувати належним обґрунтуванням вимог апеляційної скарги.
При цьому слід зазначити, що питання про обґрунтованість і суму заборгованості з аліментів вирішується в іншому позовному провадженні згідно з вимогами Сімейного кодексу України. 
Доводи апелянта про передчасне стягнення з нього коштів у розмірі 7 084, 11 грн 04 квітня 2025 року також не заслуговують на увагу, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються матеріалами виконавчого провадження. Як вбачається з відзиву відповідача, зазначена сума не була фактично перерахована до бюджету чи на інший рахунок до моменту винесення постанови від 07 квітня 2025 року, а лише тимчасово заблокована на банківському рахунку позивача в межах процедури примусового стягнення. Фактичне ж стягнення та списання коштів відбулося вже після винесення постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, що узгоджується з вимогами частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII та пункту 8 розділу ІІІ Інструкції № 512/5. Відтак, стягнення вказаної суми не може вважатися передчасним чи здійсненим без належної правової підстави.
Оскільки суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 287, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач:                                                                       Черпак Ю.К.

Судді:                                                                                          Файдюк В.В.

                                                                                                    Штульман І.В.