ПОСТАНОВА             
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ             
 
20 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 758/2247/24
провадження № 61-4610св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Фоміна Михайла В`ячеславовича на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
У лютому 2024 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу рухомого майна недійсними та зобов`язання до вчинення дій.
 
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року позов задоволено частково.
 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 29 січня 2020 року 
№ 6179/20002811 автомобіля марки «Hyundai Tucson», 2008 року випуску, легковий універсал-В, VІN-код НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .
 
Відновлено становище, яке існувало до порушення шляхом повернення частки у праві спільної часткової власності на вказаний автомобіль у розмірі 1/2  ОСОБА_2 .
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Додатковим рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 вересня 2024 року стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь 
ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 
15 000,00 грн з кожного.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 залишено без задоволення.
 
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року та додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 липня 
2024 року залишено без змін.
 
Короткий зміст заяви про ухвалення додаткового рішення
 
21 січня 2025 року представник ОСОБА_1 - Фомін М. В. подав до Київського апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_1 в сумі 21 500,00 грн, а саме: з ОСОБА_2 - 3 250,00 грн; з ОСОБА_3 - 3 250,00 грн; з ОСОБА_4 - 15 000,00 грн.
 
Заява мотивована тим, що 16 січня 2025 року Київський апеляційний суд прийняв постанову, якою апеляційні скарги ОСОБА_4 ,                               ОСОБА_2 і ОСОБА_3 залишив без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року та додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року - без змін. Питання про судові витрати на правничу допомогу апеляційний суд не вирішив. Вказує, що позивач повідомляв апеляційний суд про витрати, які вона очікує понести, і про те, що докази на підтвердження обсягу послуг із надання професійної правничої допомоги будуть надані не пізніше 5 днів після ухвалення рішення у справі. До заяви додано: додаткову угоду № 2                                     від 29 жовтня 2024 року до договору про надання правничої допомоги від 
18 січня 2024 року, укладеного між АБ «Михайла Фоміна» та ОСОБА_1 ; акт № 2 від 20 січня 2025 року приймання-передання виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги від 18 січня 2024 року та додатковою угодою № 2 від 29 жовтня 2024 року; докази направлення цієї заяви іншим учасникам справи.
 
11 лютого 2025 року до апеляційного суду від ОСОБА_4 надійшла заява, в якій вона просила відмовити в задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу.
 
Короткий зміст оскаржуваної ухвали
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
 
Ухвала мотивована тим, що у переліку послуги, зазначені позивачем, були надані ще на стадії вивчення матеріалів справи та підготовки відзиву на апеляційні скарги, відшкодування вартості інших послуг 
з правничої допомоги заявлено не було. Жодних обставин, що об`єктивно перешкоджали б стороні позивача подати документи до закінчення судових дебатів, немає. Належного обґрунтування неможливості подання доказів понесення витрат на правничу допомогу у визначений законом строк заявник не навів.
 
Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги
 
09 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - Фомін М. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що у відзивах на апеляційні скарги сторона позивача вказувала про орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу, які очікує понести, а 21 січня 2025 року, у встановлений законом п`ятиденний строк, представник ОСОБА_1 подав заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, до якої додав додаткову угоду № 2 від 29 жовтня 2024 року 
та акт № 2 від 20 січня 2025 року щодо детального опису робіт і докази направлення цієї заяви іншим учасникам справи. Вказані докази сторона позивача не могла подати до ухвалення постанови апеляційним судом, оскільки їй не було відомо результат розгляду справи наперед. Розмір витрат позивача у зв`язку з розглядом апеляційних скарг не був і не міг бути остаточно підтверджений до закінчення судових дебатів.
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2025 року представнику 
ОСОБА_1 - Фоміну М. В. поновлено строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Подільського районного суду м. Києва.
 
23 травня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи
 
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу рухомого майна недійсними та зобов`язання до вчинення дій.
 
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року позов задоволено частково.
 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 29 січня 2020 року 
№ 6179/20002811 щодо автомобіля марки «Hyundai Tucson», 2008 року випуску, легковий універсал-В, VІN-код НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .
 
Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення частки у праві спільної часткової власності на цей автомобіль.
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Додатковим рішенням Подільського районного суд ум. Києва від 06 вересня 2024 року стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь 
ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 
15 000,00 грн з кожного.
 
Не погоджуючись з судовими рішеннями суду першої інстанції, 
ОСОБА_4 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 оскаржили їх 
в апеляційному порядку.
 
Заперечуючи проти аргументів апеляційних скарг, представник 
ОСОБА_1 - Фомін М. В. подав відзиви на апеляційні скарги у яких, крім іншого, наводив орієнтовний розрахунок судових витрат позивача на правничу допомогу та вказав, що остаточний розрахунок судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом апеляційних скарг, з детальним розрахунком будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 залишено без задоволення.
 
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року та додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 липня 
2024 року залишено без змін.
 
21 січня 2025 року представник ОСОБА_1 - Фомін М. В. подав до Київського апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового рішення, до якої додав додаткову угоду № 2 від 29 жовтня 2024 року до договору про надання правничої допомоги від 18 січня 2024 року, укладеного між АБ «Михайла Фоміна» та ОСОБА_1 ; акт № 2 від 20 січня 2025 року приймання-передання виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги від 18 січня 2024 року та додаткової угоди № 2 від 29 жовтня 
2024 року; докази направлення цієї заяви іншим учасникам справи.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
Відмовляючи в задоволені заяви про ухвалення додаткового рішення, апеляційний суд керувався тим, що, зазначені позивачем у переліку послуги, були надані ще на стадії вивчення матеріалів справи та підготовки відзиву на апеляційні скарги, відшкодування вартості інших послуг з правничої допомоги заявлено не було. Жодних обставин, що об`єктивно перешкоджали стороні позивача подати документи до закінчення судових дебатів, немає. Належного обґрунтування неможливості подання доказів щодо витрат на правничу допомогу у визначений законом строк заявник не навів.
 
Проте колегія суддів з таким висновком апеляційного суду не погоджується 
з таких підстав.
 
У частині восьмій статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу (стаття 246 ЦПК України).
 
Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.
 
Водночас суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення 
з цього питання.
 
Норма частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судових дебатів немає. 
 
Указані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду щодо порядку стягнення витрат на правову допомогу, викладеною 
у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19).
 
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних 
з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
 
Згідно з частинами першою - шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
Розмір витрат на оплату адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі 
№ 922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
 
Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.
 
Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг 
та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення 
з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).
 
Такі само висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 
09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц.
 
Процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.
 
Вирішуючи питання щодо ухвалення додаткового рішення у справі, апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не врахував, що до заяви про ухвалення додаткового рішення заявник долучив акт № 2 приймання-передання виконаних робіт від 20 січня 2025 року, який складено ОСОБА_1 і АБ «Михайла Фоміна» після ухвалення апеляційним судом остаточної постанови у справі, у зв`язку з чим він не міг бути наданий раніше до ухвалення постанови апеляційним судом, оскільки розмір витрат позивача у зв`язку з розглядом апеляційних скарг відповідачів не був і не міг бути остаточно підтверджений до закінчення судових дебатів, бо гонорар адвоката і правова підстава його стягнення з іншої сторони залежить від результату розгляду справи.
 
Колегія суддів Верховного Суду вважає, що наведені вище норми, практика Верховного Суду та обставини справи свідчать про дотримання стороною позивача процесуальних правил щодо подання доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу.
 
Відповідно до частини четвертої статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанції, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанцій.
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Фоміна Михайла В`ячеславовича задовольнити.
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська    	
Судді: 	А. Ю. Зайцев    	
 	Є. В. Коротенко    	
 	В. М. Коротун    	
 	М. Ю. Тітов