УХВАЛА
про відмову у відкритті касаційного провадження

25 серпня 2025 року 
м. Київ
справа №460/12113/24
адміністративне провадження № К/990/34341/25  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Кравчука В.М. та Стародуба О.П., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення  Рівненського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024  року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2025 року
у справі  №460/12113/24
за позовом   ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,
УСТАНОВИВ:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідачі), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 09 липня 2024 року №172650009026 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до положень  Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №  796-ХІІ);
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу періоди догляду за дітьми, постраждалими внаслідок Чорнобильської катастрофи з 02 листопада 1996 року по 31 грудня 1997 року, з 22 січня 2004 року по 20 червня 2007 року, а також періоди роботи у зоні гарантованого добровільного відселення з 20 липня 1987 року по 03 грудня 1990 року, з 04 грудня 1990 року по 01 листопада 1996 року, призначити та виплачувати пенсію за віком відповідно до положень  Закону  №796-ХІІ, починаючи з 01 липня 2024 року.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024  року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2025 року, у задоволенні  позову відмовлено.
Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 13 серпня 2025 року звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.
Розглядаючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів виходить із наступного.
Судом установлено, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за правилами  спрощеного позовного провадження.
Відповідно до  частини другої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)  спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності або інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до  пункту 20 частини першої статті 4 КАС України  адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Згідно з  пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України  для цілей  цього Кодексу  справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Аналіз наведених норм в контексті правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі, свідчить про те, що в даному випадку оскаржуються судові рішення, постановлені у справі незначної складності.
Відповідно до  частини четвертої статті 328 КАС України  підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених  частинами другою  і  третьою статті 353 цього Кодексу.
За правилами  пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України  судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ, які відповідно до  цього Кодексу  розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до  цього Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у  підпунктах «а»,  «б»,  «в»  та  «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.
Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.
Згідно з  пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України  суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначена норма Кодексу узгоджується з  пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у  пункті 7 частини третьої статті 2  та  частині першій статті 13 КАС України, а також  частині першій статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до  частини третьої статті 125 Конституції України  є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно з імперативними вимогами  статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  та  статті 242 КАС України  висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень  частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
Скаржником наведено наступну підставу для касаційного оскарження рішень судів першої і апеляційної інстанцій та для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги у справі незначної складності №460/12113/24, яка передбачена  частиною четвертою статті 328 КАС України: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 липня 2019 року у справі №  757/2757/16-а та від 07 травня 2024 року у справі №  460/38580/22.
Однак, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від  22 липня 2019 року у справі №  757/2757/16-а та від 07 травня 2024 року у справі №  460/38580/22, зазначені ним з метою доведення підстав касаційного оскарження, оскільки такі висновки є нерелевантними до обставин у цій справі.
Так, постанова Верховного Суду  від 22 липня 2019 року у справі № 757/2757/16-а ухвалена у спорі, що стосувався визнання недійсною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, а відтак її висновки не стосуються предмету спору у справі, рішення у якій оскаржуються, а постанова Верховного Суду від 07 травня 2024 року у справі № 460/38580/22 містить правові висновки щодо неправомірності формальної відмови органу Пенсійного фонду, яка була мотивована виключно наявністю технічної помилки у написанні дівочого прізвища у довідці, що підтверджує факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення.
Водночас у цій справі № 460/12113/24 предметом оскарження є питання зарахування до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, періодів догляду за дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій достеменно встановлено, що рішення про відмову у зарахуванні таких періодів відсутнє і ці обставини позивачем у касаційній скарзі не спростовані. 
За таких умов, наведені скаржником позиції Верховного Суду не мають правового значення для правильного вирішення цього спору.
Отже, з огляду на недостатнє обґрунтування скаржником у касаційній скарзі посилання на  пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а також враховуючи те, що наведені скаржником постанови та оскаржувані судові рішення, прийняті з урахуванням різних фактичних обставин справи, колегія суддів вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної  пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також, аналізом змісту касаційної скарги Судом з`ясовано, що скаржник взагалі не наводить виключних підстав касаційного оскарження відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України для справ незначної складності та які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Вказане виключає можливість здійснення касаційного перегляду у справі №460/12113/24.
На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності, а виключних підстав для касаційного оскарження судових рішень у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України скаржником у касаційній скарзі належним чином не обґрунтовано, а передбачених частиною п`ятою статті 328 КАС України - не наведено, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Аналогічна позиція щодо віднесення вказаної категорії справ до справ незначної складності висловлена Верховним Судом, зокрема в ухвалах від 05 березня 2025 року у справі №240/7676/24, від 24 квітня 2025 року у справі № 240/14118/24, від 30 червня 2025 року у справі №480/3664/24.
Керуючись  статтями 248,  328,  334,  335,  355,  359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.  Відмовити у відкритті  касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення  Рівненського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024  року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2025 року у справі  №460/12113/24 за позовом  ОСОБА_1 до  Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій.
2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                           Я.О. Берназюк

Судді                                                                                                               В.М. Кравчук

                                                                                                              О.П. Стародуб