ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 677/1757/23
Провадження № 22-ц/820/1919/25

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,
 
секретар: Шевчук Ю.Г.,
 
за участю представника апелянта адвоката Ковальчук І.М.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 20 червня 2025 року (суддя Вознюк Р.В.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,
 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.
В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що 17.06.2003 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі 11.05.2006 позивач придбала житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , за рахунок особистих грошових коштів, отриманих нею від матері, яка на той час працювала за кордоном. Зазначені кошти, у сумі 20000 євро, були переслані на рахунок позивача в банківській установі AT «Ощадбанк» саме для придбання вказаного житла та його облаштування. 27 лютого 2008 року ОСОБА_1 отримала рішення виконавчого комітету Красилівської міської ради про надання дозволу на перепланування вказаного житлового будинку.
Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 13.08.2008 розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, яким також було встановлено «що відповідач не відчуває обов`язків перед сім`єю, ставить її в тяжке матеріальне становище, програє на гральних автоматах сімейні кошти, взяв кредит в банку і передав під заставу житловий будинок який належить позивачці, а отримані кошти в сумі 30000 євро програв на гральних автоматах». Також, відповідачем до суду подано заяву, в якій він позовні вимоги про розірвання шлюбу визнав у повному обсязі, відмовляється від спільного нажитого майна на користь позивача.
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори, з метою продати вище вказаний житловий будинок. Проте, нотаріус відмовив у посвідченні угоди, оскільки відсутня згода на продаж від відповідача, оскільки вказане майно було придбане позивачем під час перебування у шлюбних відносинах з відповідачем. Вказана обставина позбавляє ОСОБА_1 вільно розпоряджатися своїм майном.
Із урахування викладеного, позивачка просила суд визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Заочним рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 20 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не надано належних та достатніх доказів, які б підтверджували купівлю вказаного майна за її особисті кошти. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що шлюб між сторонами розірвано у 2008 році. ОСОБА_2 з моменту розірвання шлюбу, з позовом до суду для визнання майна спільною сумісною власністю та його поділу не звертався, строк позовної давності минув. На думку апелянта, вказане свідчить про те, що відповідач не вважає майно спільною сумісною власністю, не претендує на нього, оскільки йому відомо, що спірне майно придбане за кошти позивачки. Крім того, в матеріалах справи міститься заява від ОСОБА_2 в якій він висловив відмову від будь-яких претензій. Також зазначає, що в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 засвідчила, що вона є матір`ю позивачки та надавала доньці кошти у борг для придбання житлового будинку. Свідок була приведена до присяги, тому у суду не було підстав сумніватися у її показах. Вказані докази у їх сукупності є достатніми для ухвалення рішення на користь позивача. 
Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників по справі не надходило.
В судовому засіданні представник апелянта адвокат Ковальчук І.М. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що з 17.06.2003 року по 27.02.2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 13.08.2008 (справа № 2-772/08). 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 11.05.2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , позивачка придбала житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу Шлейник М.С., та зареєстрований в реєстрі за №2150.
Згідно з висновком про ринкову вартість від 17.11.2023 житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , вартість вказаного будинку станом на 17.11.2023 року становить 98000 грн. 
Відповідно до витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 2369097 від 11.05.2006, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Красилівського районного бюро технічної інвентаризації від 05.03.2008 за № 17986558, спірний житловий будинок зареєстрований за ОСОБА_6 .
ОСОБА_6 , після розлучення із відповідачем ОСОБА_2 , повернула своє дівоче прізвище ОСОБА_7 , а згодом 15.07.2015 року одружилась та взяла прізвище чоловіка – ОСОБА_8 , вказане підтверджується: копією свідоцтва про народження ОСОБА_9 ; копією свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 від 28.08.2008; від копією свідоцтва про шлюб ОСОБА_10 та ОСОБА_9 від 15.07.2015.
У заяві ОСОБА_2 про визнання позовних вимог ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, відповідач також зазначив, що він відмовляється від спільного нажитого майна на користь позивача.
У рішенні Красилівського районного суду Хмельницької області від 13.08.2008 року (справа № 2-772/08) за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу позивачка обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідач взяв кредит в банку і передав під заставу житловий будинок, який їй належить, а отримані кошти в сумі 30000 євро програв на гральних автоматах.
У рішенні Красилівського районного суду Хмельницької області від 17.11.2017 (справа № 677/1066/17) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, позивачка обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідач взяв кредит в банку і передав під заставу житловий будинок, який належить їй, а отримані кошти в сумі 30000 євро програв на гральних автоматах. Даний факт вказує на те, що отримані кредитні кошти, відповідач використав на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї та не на її потреби. У зв`язку з цим, вона була змушена самостійно оплачувати заборгованість по кредиту, так як в іпотеку був переданий будинок, який належить їй на праві приватної власності, а це було єдине на той момент житло її та її дітей.
За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на встановлені вищезазначені обставини справи, встановивши, що спірне майно було набуто в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, а відтак, в силу приписів статті 60 СК України, має статус спільного майна подружжя, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, позивачкою належними та допустимими доказами не спростована, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у позові.
При цьому, суд обґрунтовано послався на те, що поясненнями свідка, матері позивачки ОСОБА_3 , не підтверджується факт придбання спірного домоволодіння за особисті кошти позивачки. 
Щодо доводів апелянта про те, що відповідач з часу розірвання шлюбу не звертався із позовом про поділ майна подружжя та, відповідно, ним пропущено строк позовної давності для звернення з таким позовом, то такі доводи не впливають на висновки суду, оскільки сам по собі сплив строку позовної давності не припиняє суб`єктивного права сторони, та за наведення особою обґрунтованих причин його пропуску, з метою захисту порушеного права, може бути поновлений судом. 
Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не спростовують висновків суду першої інстанції, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, що є підставою позову та яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення, а тому такі доводи апелянта слід відхилити. 
Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд –
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 20 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 02 вересня 2025 року.

Судді:                                                                        Т.О. Янчук

                                                                               Л.М. Грох

       О.І. Ярмолюк