ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Єдиний унікальний №334/3648/25                 Головуючий в 1 інст. Філіпова І.М.
Провадження №33/807/824/25                         Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 серпня 2025 року                                                 місто Запоріжжя
Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., за участю захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката Першина І.М., розглянувши в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката               Першина І.М. на постанову судді Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2025 року, якою
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, стягнуто судовий збір,-

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до оскаржуваної постанови, суддя суду першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , 27 квітня 2025 року, приблизно 13 год. 10 хв. керував мопедом (електроскутер Like Bike zero) VIN НОМЕР_1 , в м. Запоріжжя, по вул. Вільного козацтва, буд. 13 з ознаками наркотичного сп`яніння, звужені зіниці , що не реагують на світло, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук. Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився. Від керування відсторонений, про повторність попереджений.
Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху.
Не погоджуючись з вказаною постановою суду першої інстанції, адвокат Першин І.М., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а докази, якими суд обґрунтував свої доводи, не можуть вважатися достатніми та допустимими.
В обґрунтування вказує, що відповідно до пояснень ОСОБА_1 , зафіксованих за допомогою нагрудної відеокамери поліцейського, електричний скутер «Like Bike ZERO», який перебуває в його користуванні, не є транспортним засобом, оскільки потужність батареї зазначеного скутера менша за 3 кВт, що не потребує будь-яких документів (реєстраційного посвідчення, посвідчення водія, тощо) для керування таким скутером. Не є транспортними засобами мопеди, велосипеди з двигуном із робочим об`ємом до 50 куб. см, рухомий склад метрополітену, фунікулера та інших видів залізниць, що відображено в Постанові Пленума Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».
Крім цього, ОСОБА_1 зазначив поліцейським, що алкогольні та наркотичні засоби він не приймає внаслідок інвалідності та отриманого поранення, втрати одного ока та поганого зору. На підтвердження зазначеної обставини надав співробітникам поліції пенсійне посвідчення, за допомогою якого було встановлено його особу. Під час спілкування тремтіння пальців рук, порушення мови на записі з нагрудної відеокамери поліцейського не вбачається, процес перевірки поліцейським реакції зіниць ока на світло не зафіксовано. 
Наголосив, що після того, як ОСОБА_1 погодився прослідувати до медичного закладу для його перевірки на стан сп`яніння та запитав наслідки його відмови, інспектором поліції Торба М.Д. було зазначено, що нетривалого складання протоколу про адміністративне правопорушення та питань до ОСОБА_1 не буде.
Вказав, що у відповідності до висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 28 квітня 2025 року № 2898, станом на 08 годину 40 хвилин ОСОБА_1 не перебуває в стані будь-якого сп`яніння.
Крім того вказав про порушення вимог ч.. 1 ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію, оскільки матеріали справи не містять будь-якої інформації про порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху до його зупинки, причина зупинки співробітником поліції також не повідомлялась.
Разом із тим, на відеозаписі з нагрудної відеокамери поліцейського чітко вбачається, що інспектор поліції безпідставно висловлюється про перебування ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння після чого переслідує та зупиняє його, що свідчить про явну упередженість поліцейських. Така упередженість в подальшому вплинула на висновок про уявні ознаки наркотичного сп`яніння після того, як в результаті тривалого спілкування з ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння у останнього виявлено не було.
Звертає увагу суду, що в протоколі не зазначена характеристика електричного скутера та потужності його електричного двигуна, а також відомості щодо належності його до транспортних засобів в розуміння ст. 130 КУпАП. Отже вважає, що протокол не містить всіх даних об`єктивної сторони правопорушення, що інкримінується ОСОБА_1 .
Окрім вимог щодо скасування даної постанови, просить поновити строк на апеляційне оскарження, посилаючись на поважність причини його пропуску.
В обґрунтування клопотання зазначає, що постановою судді Запорізького апеляційного суду від 27 червня 2025 року, йому було повернуто апеляційну скаргу, яка була подана у встановлений ст. 294 КУпАП строк, з роз`ясненням права повторного звернення до суду апеляційної інстанції з дотриманням вимог ст. 271 КУпАП.
Отже вважає, що строк на апеляційне оскарження постанови судді Дніпровського районного суду м.Запоріжжя від 16 червня 2025 року, ним пропущений з поважних причин.
Заслухавши захисника – адвоката Першина І.М, який підтримав апеляційну скаргу та просив постанову суду першої інстанції скасувати; перевіривши матеріали справи, суддя апеляційного суду доходить до наступних висновків.
Щодо поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення. 
Заявлене клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження вищевказаної постанови суду підлягає задоволенню, оскільки постановою судді Запорізького апеляційного суду від 27 червня 2025 року, захиснику було повернуто апеляційну скаргу, яка була подана у встановлений ст. 294 КУпАП строк, з роз`ясненням права повторного звернення до суду апеляційної інстанції з дотриманням вимог ст. 271 КУпАП. Отже строк на апеляційне оскарження постанови судді Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2025 року, ним пропущений з поважних причин.
Зловживання своїми процесуальними правами з боку апелянта не вбачається. 
Виходячи з того, що доводи апелянта щодо причин пропуску строку на апеляційне оскарження є переконливими, виходячи з принципу правовляддя, який визнається і діє в Україні (ст.8 Конституції України), задля забезпечення особі, що притягається до адміністративної відповідальності, можливості реалізувати свої процесуальні права, подана апеляційна скарга підлягає розгляду. 
Щодо розгляду апеляційної скарги по суті справи. 
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Готуючись до розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, підлягають вирішенню питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи, чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду, чи витребувано необхідні додаткові матеріали.
Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення необхідно належно з`ясовувати питання: чи було вчинене таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Також при розгляді справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КУпАП, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 цього Кодексу. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
У відповідності з ч.ч.1, 2 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. 
Згідно з ст. 6 Європейської Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Як передбачено ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий розгляд справи та встановлення обґрунтованості будь-якого висунутого проти нього обвинувачення. 
У практиці Європейського суду з людських прав існує тенденція поступової універсалізації понять «обвинувачення адміністративним проступком» та «обвинувачення, які мають ознаки злочину», залежно від ступеня суспільної небезпеки (рішення у справі «Лутц проти Німеччини», «Отцюрк проти Німеччини», «Девеср проти Бельгії», «Адольф проти Австрії» та ін.).
Усталеною практикою Європейського суду з людських прав, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають належним чином бути викладені підстави, на яких вони ґрунтуються (рішення у справі «Морейра Феррейра проти Португалії (№ 2)» [ВП] (Moreira Ferreira v. Portugal (no. 2) [GC], заява № 19867/12, пункт 84, від 11 липня 2017 року). При розгляді питання справедливості кримінального провадження Суд встановлював, зокрема, що, ігноруючи конкретний, відповідний і важливий аргумент обвинуваченого, національні суди не виконують своїх зобов`язань за пунктом 1 статті 6 Конвенції (рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, пункт 280, від 21 квітня 2011 року).
Право на справедливий судовий розгляд може вважатися ефективним, тільки якщо клопотання чи зауваження сторін дійсно «заслухані», тобто належним чином розглянуті судом (рішення у справі «Кармель Суліба проти Мальти» (Carmel Saliba v. Malta), заява № 24221/13, пункт 65, від 29 листопада 2016 року).
За змістом п. 42 рішення Європейського суду з прав людини «Бендерський проти України» від 15.11.2007 року зазначається, що право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені. 
Вказані вимоги закону і установленої практики захисту людських прав при розгляді суддею місцевого суду адміністративної справи ОСОБА_1 дотримані не в повній мірі, виходячи з наступного.
Визнаючи винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП суд першої інстанції послався на матеріли провадження: протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №313158 від 27.04.2025 року; направлення на огляд водія транспортного засобу; рапорт інспектора поліції; довідку про відсутність повторності; відеозапис з місця події. 
Разом з тим, місцевий суд, виходячи з постанови, не надав належної оцінки доказом у справі, внаслідок чого помилково визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні інкримінованого йому правопорушення. 
Апеляційний суд, аналізуючи доводи апеляційної скарги та матеріали справи вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне. 
Згідно з п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
За відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Частиною 6 ст. 266 КУпАП передбачено, що направлення особи для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
З протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що, на переконання працівника поліції ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку. 
Водночас матеріали справи містять відеозапис, який свідчить про інше фактичне підґрунтя подій. 
Із цього відеозапису вбачається, що працівник поліції спочатку намагався перевірити стан алкогольного сп`яніння у ОСОБА_1 , потім не провівши аналіз, з незрозумілих причин, без проведення будь-якого огляду, дійшов до висновку про наявність у нього вже ознак наркотичного сп`яніння. 
На часовому проміжку 00:40 зафіксовано, що у відповідь на пряму пропозицію працівників поліції проїхати до закладу охорони здоров`я для проведення медичного огляду з метою встановлення стану наркотичного сп`яніння ОСОБА_1 висловив чітку згоду, використавши фразу: «Ну, поїхали». 
Така відповідь є беззаперечним свідченням добровільного прийняття ним пропозиції та відсутності будь-яких заперечень щодо проведення відповідної процедури. 
Проте після отримання такої згоди працівник поліції не вжив жодних практичних заходів для її реалізації: не організував і не забезпечив доставлення ОСОБА_1 до медичного закладу, натомість продовжив вести з ним розмову, уточнювати, чи дійсно він згоден пройти огляд, чи розуміє значення своїх слів, відволікався на обговорення сторонніх тем та паралельно складав протокол про адміністративне правопорушення. 
Більш того, у подальшій розмові, зафіксованій на відеозаписі, на адресу ОСОБА_1 пролунала фраза, що «до нього питань не буде», що в конкретному контексті сприймалося ОСОБА_1 як запевнення у відсутності будь-якої відповідальності. 
Сукупність наведених обставин свідчить про те, що твердження про відмову ОСОБА_1 від проходження огляду не знаходить свого підтвердження в матеріалах справи, а дії працівників поліції не відповідали вимогам законодавства щодо чіткого, послідовного та неупередженого порядку направлення особи на медичний огляд.
Апеляційний суд вважає, що поліцейський, отримавши згоду  ОСОБА_1 на проведення огляду на стан сп`яніння, мав би виконувати вимоги п. 9 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України та МОЗ України N 1452/735 від 9 листопада 2015 року, згідно з яким з метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров`я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.
Проте, поведінка працівника поліції суперечить вказаним вимогам законодавства, яким передбачено обов`язок уповноваженої особи негайно організувати проведення медичного огляду у разі згоди водія, та ставить під сумнів законність і належність зібраних доказів у цій справі.
Правова конструкція норми ст.130 КУпАП передбачає, що відмова від проходження огляду повинна бути добровільна та особа, повинна розуміти наслідки такої відмови. Згода на проходження огляду під час події не може утворювати об`єктивну сторону за п.2.5 ПДР України. 
З огляду на конкретні обставини зазначеної справи, є очевидним, що працівники поліції залишили поза увагою згоду ОСОБА_1 на проведення огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння, що в свою чергу не може вважатися дотриманням належної правової процедури. 
Разом з тим, апеляційний суд критично оцінює доводи апелянта про те, що електроскутер Like Bike Zero+ не є транспортним засобом, оскільки такі твердження не відповідають визначенням, закріпленим у чинному законодавстві. 
Відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху України, транспортний засіб – це пристрій, призначений для перевезення людей або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. У цьому ж пункті ПДР зазначено, що мопед – це двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об`ємом до 50 куб. см або електродвигун потужністю до 4 кВт.
Як вбачається з наданого стороною захисту паспорта електромопеда, яким керував ОСОБА_1 , потужність встановленого на ньому електродвигуна становить 1200 Вт, тобто 1,2 кВт, що цілком відповідає критеріям, визначеним для мопеда.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 15.03.2023 року у справі №127/5920/22 зазначено, що використання електросамоката чи іншого подібного засобу для переміщення особи як учасника дорожнього руху є джерелом підвищеної небезпеки в розумінні ст. 1187 Цивільного кодексу України, якщо у конкретному випадку такий засіб приводився в рух за допомогою встановленого на ньому електродвигуна. При цьому для кваліфікації діяльності, пов`язаної з використанням електросамоката, характеристика цього засобу як механічного транспортного з урахуванням потужності електродвигуна, встановленого на ньому, значення не має.
Посилання апелянта на те, що керований ОСОБА_1 електроскутер не є транспортним засобом, зводиться лише до суб`єктивного тлумачення норм чинного законодавства без урахування їх системного змісту та правових позицій Верховного Суду.
Додатково суд звертає увагу, що апелянтом не враховано положення ст. 1 Закону України «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів», згідно з якими легкий персональний електричний транспортний засіб – це колісний транспортний засіб, який оснащений та приводиться в рух виключно електричними тяговими двигунами із потужністю у діапазоні до 1000 Вт, має систему акумулювання електричної енергії, що здатна заряджатися шляхом підключення до зовнішнього джерела електричної енергії, з одним, двома, трьома або чотирма колесами та максимальною швидкістю у діапазоні до 25 км/год.
Таким чином, враховуючи, що електроскутер Like Bike Zero+, яким керував ОСОБА_1 , має потужність електродвигуна 1,2 кВт, він перевищує межу, встановлену для легких персональних електричних транспортних засобів, і підпадає під визначення мопеда згідно з п. 1.10 ПДР України. 
Це, у свою чергу, свідчить про те, що зазначений електроскутер є транспортним засобом у розумінні чинного законодавства, а отже, доводи апелянта про протилежне є безпідставними.
З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, апеляційний суд доходить висновку про відсутність достатніх підстав для притягнення ОСОБА_1 в даній конкретній ситуації до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, у зв`язку із недоведеністю його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за викладених у протоколі про адміністративне правопорушення та постанові суду обставин.
Проте, Кодексом України про адміністративні правопорушення не передбачено рішення суду у разі недоведеності винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, а тому апеляційний суд доходить висновку про необхідність закриття провадження в цій частині на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності в діях ОСОБА_1 вказаного складу адміністративного правопорушення.
Враховуючи викладене, постанова суду підлягає скасуванню, провадження у справі закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, а тому апеляційна скарга захисника підлягає до задоволення.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду,-

П О С Т А Н О В И В:

Поновити адвокату Першину Ігорю Миколайовичу строк на апеляційне оскарження постанови судді Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2025 року.
Апеляційну скаргу адвоката Першина Ігоря Миколайовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Постанову Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2025 року, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, скасувати. 
Провадження в справі закрити на підстав п. 1 ст. 247 КУпАП - у зв`язку з відсутністю в діях  ОСОБА_1  складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною, й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького 
апеляційного суду                                        В.Я. Рассуждай
Дата документу  Справа № 334/3648/25