ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
04 червня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 205/9571/18 
провадження № 61-15500св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Сердюка В. В., 
 
учасники справи: 
позивач - Дніпровська міська рада, 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова Марина Олексіївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіна Олена Валентинівна, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська, найменування якого з 25 квітня 2025 року змінено на Новокодацький районний суд міста Дніпра,        від 28 березня 2023 року у складі судді Терещенко Т. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року у складі колегії суддів Барильської А. П., Зайцевої С. А., Максюти Ж. І. у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова Марина Олексіївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіна Олена Валентинівна, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, про визнання недійсним договору дарування, скасування записів про державну реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У грудні 2018 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова М. О., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіна О. В., Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області (далі - Департамент ДАБІ у Дніпропетровській області), про визнання недійсним договору дарування, скасування записів про державну реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки. 
 
Свої вимоги Дніпровська міська рада мотивувала тим, що земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності. 
 
За інформацією, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 28 грудня 2016 року на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації           від 31 жовтня 2016 року серії ДП, № 142168262354, виданої Департаментом ДАБІ у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова М. О. внесла запис про право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - споруду підприємства торгівлі (торговельний павільйон), загальною площею 91,3 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 18430733. 
 
Згідно з даними Департаменту ДАБІ у Дніпропетровській області жодних дозвільних документів на будівництво об`єкта за вказаною адресою ним не видавалося, реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 31 жовтня 2016 року серії ДП, № 142168262354, не здійснювалася. 
 
16 лютого 2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О. В. і зареєстрований у реєстрі за № 422, на підставі якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар споруду підприємства торгівлі (торговельний павільйон), загальною площею 91,3 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Оскільки відсутній документ, який встановлює належність ОСОБА_1 на праві власності вказаного нерухомого майна, то вона не мала права розпоряджатися цим майном. Отже, відповідач повинна повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованих споруд. 
 
Враховуючи викладене,Дніпровська міська рада просила суд: 
 
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_1 від 28 грудня 2016 року № 18430733, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М. О.; 
 
- визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О. В. 16 лютого 2017 року і зареєстрований у реєстрі за № 422; 
 
- скасувати запис про право власності ОСОБА_2 від 16 лютого 2017 року № 19049883, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О. В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1139869812101; 
 
- зобов`язати ОСОБА_1 повернути територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради земельну ділянку, яка розташована за адресою: вулиця Старий Шлях, 1-А, місто Дніпро, привівши її у придатний для подальшого використання стан шляхом знесення самочинно збудованої споруди підприємства торгівлі (торговельного павільйону), загальною площею 91,3 кв. м. 
 
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій 
 
Суди переглядали справу неодноразово. 
 
Ленінський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 12 лютого 2020 року у задоволенні позову Дніпровської міської ради відмовив. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач не надав достатніх і достовірних доказів, на підставі яких можна було б дійти висновку, що Департамент ДАБІ у Дніпропетровській області не здійснював реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 31 жовтня 2016 року серії ДП, № 142168262354. Отже, суд позбавлений можливості вирішити позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, а тому позов у цій частині не підлягає задоволенню. 
 
Заявлені позивачем вимоги про скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності на нерухоме майно також не підлягають задоволенню, адже такі вимоги суперечать положенням статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
 
Водночас, оскільки лише орган державного архітектурно-будівельного контролю має право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта, то Дніпровська міська рада є неналежним позивачем за вимогами про зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку територіальній громаді міста, привівши її у попередній стан шляхом знесення самочинно побудованих споруд. 
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 25 серпня 2020 рокуапеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишив без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 12 лютого 2020 року - без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Верховний Суд постановою від 20 січня 2021 рокукасаційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнив частково. Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 12 лютого 2020 рокута постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Суд касаційної інстанції мотивував постанову тим, що державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. 
 
На підтвердження заявлених позовних вимог Дніпровська міська рада надала лист Департаменту ДАБІ у Дніпропетровській області від 15 серпня 2018 року № 4/1-525,        у якому зазначено, що у Єдиному реєстрі документів відсутні відомості стосовно дозвільних документів на будівництво за адресою: АДРЕСА_1 , і департамент не здійснював реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації. 
 
Водночас, заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 вказувала на отримання нею декларації про готовність об`єкта до експлуатації. 
 
Суд першої інстанції, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, не звернув уваги на лист Департаменту ДАБІ у Дніпропетровській області від 15 серпня 2018 року  № 4/1-525 та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову Дніпровської міської ради з підстав недоведеності, не роз`яснивши сторонам правовитребування доказу, яким відповідач обґрунтовує свої заперечення, а саме декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 31 жовтня 2016 року серії ДП, № 142168262354. 
 
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати та надавати оцінку доказам, а порушення норм процесуального права допущені обома судами, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Ленінський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 28 березня 2023 року у задоволенні позову відмовив. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надав на запит суду відповідь                         від 22 вересня 2021 року, до якої долучив скановану копію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 31 жовтня 2016 року серії ДП, № 142168262354. 
 
Зазначене свідчить, що державному реєстратору надавалася декларація про готовність об`єкта до експлуатації серії ДП, № 142168262354, яка зареєстрована             31 жовтня 2016 року, що станом на дату реєстрації права власності є документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. 
 
Отже, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова М. О. правомірно зареєструвала право власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_1 . 
 
Таким чином, відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування                   від 16 лютого 2017 року, оскільки на момент його укладення ОСОБА_1 мала зареєстроване право власності на спірне нерухоме майно, а реєстрація за нею права власності відбулася на законних підставах. 
 
У задоволенні позовних вимог про скасування записів про право власності суд першої інстанції відмовив з огляду на їх похідний характер від вимоги про визнання недійсним договору дарування. 
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання повернути земельну ділянку шляхом знесення самочинно побудованих споруд, суд керувався тим, що ці вимоги пред`явлені до ОСОБА_1 , яка є колишнім власником таких об`єктів та є неналежним відповідачем, що є самостійною підставою для відмови у позові. Вимог до  ОСОБА_2 , який на момент подання позову був власником спірних нежитлових приміщень, а тому є належним відповідачем за вказаними вимогами, позивач не заявив. 
 
Крім того, спірні споруди торговельного павільйону не відносяться до самочинного будівництва. 
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 05 жовтня 2023 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишив без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28 березня 2023 року - без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У жовтні 2023 року Дніпровська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 рокуі ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. 
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України      (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду                    від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 та у постановах Верховного Суду            від 02 жовтня 2019 року у справі № 265/4124/16, від 18 грудня 2019 року у справі № 127/23136/17, від 01 липня 2020 року у справі № 755/3782/17, від 20 жовтня            2020 року у справі № 569/21350/18, від 02 червня 2021 року у справі № 509/11/17,        від 22 лютого 2022 року у справі № 203/5561/16, від 30 вересня 2022 року у справі № 201/2471/20, від 08 березня 2023 року у справі № 199/2943/20. 
 
Касаційну скаргу Дніпровська міська рада мотивувала тим, що у матеріалах справи відсутній оригінал декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 31 жовтня   2016 року серії ДП, № 142168262354, а згідно з листом Державної інспекції архітектури та містобудуванні України від 17 березня 2023 року за відомостями, які містяться у реєстрі будівельної діяльності, за параметром пошуку «реєстраційний номер документа» - ДП, № 142168262354, інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, а також документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, чи змін до них, їх скасування або анулювання станом на дату надання відповіді не виявлено. 
 
Отже, оскільки відсутній документ, який встановлює належність ОСОБА_1 на праві власності споруд торговельного павільйону, то вона не мала права розпоряджатися цим майном. 
 
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. 
 
Положення частини третьої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забороняють до затвердження відповідної містобудівної документації саме передачу (надання) у власність чи користування земельних ділянок, проте вказана норма не містить заборони в наданні відповідних дозволів на розроблення проектів землеустрою, які є лише початком тривалої та послідовної процедури. 
 
Надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на міську раду обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність. Рада може відмовити у затвердженні проекту та наданні земельної ділянки у власність з підстав, визначених законом. 
 
Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. 
 
Строк дії договору оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1 , укладеного між Дніпровською міською радою таОСОБА_1 , закінчився 16 травня 2017 року, та саме у 2017 році відповідач повинна була повернути вказану земельну ділянку територіальній громаді міста Дніпра в особі міської ради. Земельна ділянка вважається самовільно зайнятою з моменту вчинення на ній самочинного будівництва. 
 
Проходження дозвільних процедур у будівництві, адміністративних процедур щодо введення збудованого об`єкта в експлуатацію та реєстрації речових прав на нього (яке, вочевидь, відбулося з порушенням закону) не може породити у порушника права власності. Збудоване має «приростати» до земельноїділянки, а якщо власник не зацікавлений у цьому, воно підлягає знесенню. 
 
Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
 
Отже, у разі доведеності факту самовільного зайняття земельної ділянки та розміщення на ній самочинного будівництва, позивач не позбавлений можливості захищати свої права у спосіб, який відповідатиме положенням статей 376, 391 ЦК України, статей 152, 212 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), зокрема, вимагати усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У листопаді 2023 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 01 листопада 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Ленінського районного суду міста Дніпропетровська. 
 
06 березня 2024 року справу № 205/9571/18 передано до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 21 травня 2025 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
На підставі ордера № 18, виданого комітетом міської ради по управлінню майном колишнього смт Таромське, ОСОБА_1 надано дозвіл на право зайняття місця під розміщення павільйону торгівлі на АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 72). 
 
Висновком Головного архітектурно-планового управління Дніпропетровської міської ради від 09 лютого 2004 року № 3/5223 ОСОБА_1 погоджено можливість розміщення споруди підприємства торгівлі на АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 75). 
 
01 березня 2004 року Дніпропетровське міське управління земельних ресурсів надало висновок № 6431.04, яким визначено, що за умови погодження міською радою місця розташування об`єкта, узгодження генерального плану розташування об`єкта і виконання окремих умов, передбачених у цьому висновку, ОСОБА_1 запропоновано звернутися до Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів для організації виконання землевпорядних робіт зі складання проекту відведення земельної ділянки для розташування споруди підприємства торгівлі (торговельного павільйону) (том 1, а. с. 75, 76). 
 
Рішенням Дніпропетровської міської ради від 06 жовтня 2010 року № 302/61 затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку на АДРЕСА_2 для проектування, улаштування та експлуатації споруди підприємства торгівлі (торговельний павільйон) (том 1, а. с. 51, 52). 
 
Рішенням Дніпропетровської міської ради від 25 грудня 2013 року № 184/45 внесені зміни до рішення міської ради від 06 жовтня 2010 року № 302/61, яким було вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 ; зареєструвати право комунальної власності на земельну ділянку за територіальною громадою в особі Дніпропетровської міської ради; затвердити умови передання земельної ділянки і передати земельну ділянку в оренду ОСОБА_1 строком на три роки для проектування, улаштування та експлуатації споруди підприємства торгівлі (торговельний павільйон) (том 1, а. с. 54). 
 
16 травня 2014 року між Дніпропетровською міською радою і ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мудрецькою І. В. і зареєстрований у реєстрі за № 686 (том 1, а. с. 42-46). 
 
Згідно з пунктами 1, 2 зазначеного договору Дніпропетровська міська рада надає, а ОСОБА_1 приймає у строкове платне користування земельну ділянку для проектування, улаштування та експлуатації споруд підприємства торгівлі (торговельний павільйон), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Площа земельної ділянки становить 0,0090 га. 
 
У пункті 8 договору оренди земельної ділянки від 16 травня 2014 року визначено, що договір укладено строком на три роки. 
 
28 грудня 2016 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова М. О. зареєструвала за ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомого майна - споруду підприємства торгівлі (торговельний павільйон), загальною площею 91,3 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії ДП, № 142168262354, виданої Департаментом ДАБІ у Дніпропетровській області 31 жовтня 2016 року, про що внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 1, а. с. 9-11). 
 
16 лютого 2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір дарування споруди підприємства торгівлі (торговельний павільйон), загальною площею 91,3 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О. В. і зареєстрований у реєстрі за № 422, за умовами якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар належне дарувальникові нерухоме майно (том 1, а. с. 12, 13). 
 
Згідно з листом Департаменту ДАБІ у Дніпропетровській області від 07 вересня         2018 року № 1004-1.14/1775 документів, що дають право на виконання підготовчих будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів у реєстрі дозвільних документів, дані якого перебувають у відкритому доступі, не зареєстровано. Крім того, реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 31 жовтня 2016 року серії ДП, № 142168262354, Департамент не здійснював (том 1, а. с. 12). 
 
У реєстрі дозвільних документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України відсутня інформація про надання дозволів чи реєстрацію документів, у тому числі декларацій, на офіційному сайті за адресою: https://www.dabi.gov.ua/declarate, на будь-які об`єкти нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
08 листопада 2018 року між Дніпровською міською радою і ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору від 23 грудня 2013 року № 421 про пайову участь (том 1, а. с. 163, 164). 
 
Рішенням Дніпровської міської ради від 25 липня 2018 року № 314/34 ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,15 га, на АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 149). 
 
Згідно з відомостями, зазначеними у листі Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 01 квітня 2019 року № 3/15-163 офіційно адреса: АДРЕСА_1 , жодному об`єкту нерухомості на території міста не присвоювалася, відповідний розпорядчий документ, на підставі якого була присвоєна ця адреса, відсутній (том 1, а. с. 214). 
 
25 квітня 2019 року ОСОБА_2 зареєстрував декларацію про готовність до експлуатації об`єкта після реконструкції серії ДП, № 141191151372 (том 1, а. с. 189-196). 
 
Суди також з`ясували, що розпорядженням Дніпропетровського міського голови         від 16 лютого 2015 року № 195-р «Про присвоєння адреси спорудам підприємства торгівлі (торговельним павільйонам), розташованим на АДРЕСА_3 », відповідно до листів Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради від 02 липня 2014 року та гр.  ОСОБА_1 , присвоєно спорудам підприємства торгівлі (торговельним павійонам), розташованим на вулиці Кірова в районі будинку 1 адресу: АДРЕСА_4 (том 3, а. с. 151). 
 
Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23 травня 2021 року № 257819099 підтверджується, що 28 жовтня 2020 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на споруду підприємства торгівлі (торговельний павільйон), загальною площею 99,5 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 16 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О. В., та декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії ДП, № 14119115372, виданої 25 квітня 2019 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради (том 3, а. с. 92, 93). 
 
У відповіді від 22 вересня 2021 року № 6/4344, 4346-0.1.-19/1083, наданій Відділом реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на запит суду першої інстанції, зазначено, що згідно з відомостями реєстраційної справи на торговельний комплекс, розташований на АДРЕСА_1 ,           від 31 жовтня 2016 року № 142168262354 оригінал декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 31 жовтня 2016 року серії ДП, № 142168262354 (реєстраційні дії      від 30 грудня 2016 року приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М. О.), на зберігання не надавався. Водночас до цієї відповіді додано електронні копії документів, виготовлених шляхом сканування, що додавалися до заяви від 28 грудня 2016 року № 20414413, у тому числі, копію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 31 жовтня 2016 року серії ДП, № 142168262354 (том 3, а. с. 136). 
 
Зі змісту зазначеної копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації, який належить до І-ІІІ категорії складності, відомо, що об`єктом є торговельний комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається із торговельного павільйону літ. «А-1» і торговельного павільйону літ. «Б-1». Замовник ОСОБА_1 . Декларацію серії ДП, № 14268262354, зареєстровано Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області в особі Коваль І. В. 31 жовтня 2016 року (том 3, а. с. 137-140). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повною мірою не відповідають. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування та скасування записів про державну реєстрацію права власності 
 
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
 
Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). 
 
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. 
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.                        У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
 
У цій справі Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом для захисту права комунальної власності на земельну ділянку та просила, серед іншого, визнати недійсним договір дарування споруд підприємства торгівлі (торговельний павільйон), укладений 16 лютого 2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та скасувати записи про державну реєстрацію права власності відповідачів на таке майно. 
 
Підставою для звернення до суду позивач зазначив здійснення відповідачем  ОСОБА_1 державної реєстрації спірних об`єктів без документів, які підтверджують введення їх в експлуатацію, а також їх розташування на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності. На думку позивача, порушення полягає у наданні самочинній споруді титулу об`єкта нерухомості, а реєстрація права власності на цей об`єкт нерухомості спочатку за відповідачем ОСОБА_1 , а потім за відповідачем ОСОБА_2 перешкоджає Дніпровській міській раді реалізовувати всі правомочності власника щодо земельної ділянки, на якій цей об`єкт знаходиться. 
 
За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
 
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (стаття 717 ЦК України). 
 
Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду                                від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). 
 
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження      № 61-37390свп18)). 
 
Відповідно до частини першої статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, серед іншого, земля, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. 
 
Конституція України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, що є в комунальній власності (стаття 143). 
 
Суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування (пункт б частини першої статті 80 ЗК України). 
 
Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності (частини перша та друга статті 83 ЗК України). 
 
Відповідно до частини другої та пункту «б» частини третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. 
 
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності  у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (частина п`ята статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. 
 
Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. 
 
У статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати у цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. 
 
Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не приводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. 
 
Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дає змогу стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. 
 
Правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, що виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва, та встановлює можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво. 
 
Відповідно до частин першої-четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. 
 
Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України. 
 
У частині другій статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. 
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови від 23 листопада 2021 року у справі                    № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)). 
 
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). 
 
У постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження          № 12-39гс23) Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки: 
 
- сам собою факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду не слід розглядати як окреме щодо факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки (пункт 89); 
 
- права власника земельної ділянки порушуються у результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки у реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження (пункт 92); 
 
- за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не приведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна (пункт 112); 
 
- належними вимогами, які може заявити власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження нею, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (пункт 113); 
 
- оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває права власності на самочинно побудоване нерухоме майно (пункт 152). 
 
Отже, за змістом наведених висновків вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності є неналежним способом захисту.
 
Юридичні перешкоди для власника земельної ділянки, які виникли внаслідок зазначеної реєстрації, усуваються внаслідок задоволення судом належних позовних вимог: 
1) або про знесення самочинно побудованого нерухомого майна (внаслідок демонтажу якого на підставі пункту 1 частини першої, частини другої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» закриваються відповідний розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційна справа);
2) або про визнання права власності на самочинно побудоване майно (таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності на відповідне майно згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»).
 
Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (пункт 138)). 
 
У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності (постанова Великої Палати Верховного Суду                                       від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (пункт 154)). 
 
Верховний Суд у постанові від 29 травня 2024 року у справі № 753/5575/20 (провадження № 61-144св23) зазначив, що визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна самостійного значення для позивача не має, оскільки не приведе до звільнення земельної ділянки, а є необхідність нового звернення до суду, тому не є ефективними способами захисту прав. З огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу не відновить прав Київської міської ради. Разом із тим, оскільки ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки щодо усунення перешкод у користуванні нею з урахуванням обставин справи є вимога про знесення самочинного будівництва, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення вимог про зобов`язання відповідача повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради спірну земельну ділянку шляхом знесення будівель і споруд. 
 
Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2025 року у справі № 522/18134/20 (провадження № 61-13136св24) зазначив, що належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Отже, за змістом наведених висновків вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним договору дарування, припинення права власності, є неналежним способом захисту. 
 
Вказані висновки є застосовними до спірних правовідносин з огляду на предмет та підстави позовних вимог та на твердження позивача про те, що спірне майно має характер самочинного. 
 
Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. 
 
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 червня           2024 року у справі № 904/4339/21, від 05 червня 2024 року у справі № 521/13158/19, від 23 квітня 2024 року у справі № 904/994/22, від 19 березня 2024 року у справі № 915/1439/21, від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18, від 27 жовтня         2021 року у справі № 202/7377/16, від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17. 
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16   (пункт 77), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 148)). 
 
Отже, у справі, що переглядається, судам першої та апеляційної інстанцій належало відмовити у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради про визнання недійсним договору дарування та скасування записів про державну реєстрацію права власності з підстав неефективності обраного нею способу захисту. 
 
Зважаючи на викладене, визначені судами правові підстави для відмови в задоволенні позову в означеній частині є помилковими. 
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то оскаржувані судові рішення у частині наведених судами попередніх інстанцій підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування та скасування записів про державну реєстрацію права власності необхідно змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. 
 
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача  ОСОБА_1 повернути територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради спірну земельну ділянку шляхом знесення будівель і споруд 
 
Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2022 року у справі № 201/2471/20 (провадження № 61-5275св21) зробив висновок, що «... ефективним способом захисту прав власника (користувача) земельної ділянки щодо усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, спричиненого таким порушенням, є вимога про знесення самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України і вирішення такої вимоги виключає застосування інших вимог; належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови, яким на час розгляду цієї справи є ОСОБА-3, до якої позовні вимоги не пред`являлись, тому ОСОБА-1 не є належним відповідачем за цією вимогою...». 
 
Новий власник набуває усі права та обов`язки щодо придбаного майна, які мав первісний його власник, а тому є належним відповідачем за заявленими вимогами про повернення земельної ділянки, приведення її у попередній стан та знесення самочинного будівництва (постанова Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 755/3782/17 (провадження № 61-10992св18)). 
 
Верховний Суд у постановах від 02 червня 2021 року у справі № 509/11/17,                         від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18, від 15 березня 2023 року у справі № 205/213/22, від 05 квітня 2023 року у справі № 199/6251/18, від 31 травня 2023 року у справі № 201/4483/20, від 10 січня 2024 року у справі № 489/742/20, від 13 березня 2024 року у справі № 915/1439/21 також дотримується правової позиції, що належним відповідачем за позовом власника землі про знесення об`єкта самочинного будівництва є не забудовник, а саме останній набувач такого об`єкта, який зареєстрував за собою право власності на самочинне будівництво. 
 
У справі, що переглядається, позовні вимоги про зобов`язання за власний рахунок звільнити земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів, а саме споруди підприємства торгівлі (торговельного павільйону), пред`явлені до  ОСОБА_1 . 
 
Як встановили суди, за нотаріально посвідченим договором дарування від 16 лютого 2017 року  ОСОБА_1 відчужила спірні об`єкти нерухомості на користь  ОСОБА_2 . 
 
Оскільки на час подання позовної заяви та на час розгляду справи ОСОБА_1 не була власником спірних споруд підприємства торгівлі (торговельного павільйону), то суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що Дніпровська міська рада пред`явила позовні вимоги про зобов`язання за власний рахунок звільнити земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів до неналежного відповідача. Належним відповідачем за зазначеними вимогами є саме  ОСОБА_2 , який набув усі права та обов`язки щодо придбаного майна, які мав первісний його власник, а тому є належним відповідачем за заявленими вимогами про зобов`язання за власний рахунок звільнити земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів. 
 
Враховуючи викладене, а також те, що позивач вимог про зобов`язання за власний рахунок звільнити земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів до ОСОБА_2 не пред`являв, суди попередніх інстанцій дійшли правильних та обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні таких вимог. 
 
Пред`явлення вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові. 
 
Подібні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2025 року у справі № 522/18134/20 (провадження № 61-13136св24). 
 
Доводи касаційної скарги стосуються суті спору, проте в цій справі встановлено пред`явлення належної вимогипро звільнення земельної ділянки шляхом знесення самочинно побудованого нерухомого майна до неналежного відповідача, що унеможливлює оцінку обґрунтованості позовних вимог, тому Верховний Суд не переглядає справу поза межами суб`єктного складу сторін. 
 
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі. 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Отже, оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині вирішення позовної вимоги про зобов`язання відповідача  ОСОБА_1 за власний рахунок звільнити земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
З огляду на викладене колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне: 
 
касаційну скаргу задовольнити частково; 
 
рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовної вимоги про зобов`язання відповідача  ОСОБА_1 за власний рахунок звільнити земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів залишити без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України; 
 
рішення судів попередніх інстанцій в частині наведених цими судами підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування та скасування записів про державну реєстрацію права власності змінити із підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. 
 
Щодо судових витрат 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки оскаржувані судові рішення змінені тільки в частині наведених судами попередніх інстанцій мотивів для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування та скасування записів про державну реєстрацію права власності, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити частково. 
 
Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року в частині вирішення позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та скасування записів про державну реєстрацію права власності змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. 
 
У решті рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач   	Є. В. Петров   	
Судді	А. І. Грушицький   	
 	І. В. Литвиненко   	
 	В. В. Пророк   	
 	В. В. Сердюк