ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2025 р.	Справа № 440/8246/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Ральченка І.М. ,
за участю секретаря судового засідання Кіт Т.Р.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.04.2025, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, повний текст складено 10.04.25 року по справі № 440/8246/24
          за позовом               ОСОБА_1  
          до              Міністерства юстиції України                      
          про стягнення заробітку
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Міністерства юстиції України, в якій просить:
стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справі № 440/413/20 в частині поновлення на посаді за період з 01.06.2022 по 04.04.2024 включно, в розмірі 714 897.58 грн з подальшим вирахуванням обов`язкових податків та зборів. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач була незаконно звільнена з роботи та поновлена рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 у справі № 440/413/20. На її користь стягнуто з Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 31.05.2022 в сумі 903 262.71 грн. Проте, на виконання рішення суду її поновлено на роботі лише з 05.04.2024, що свідчить про затримку виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, а отже вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки в силу приписів статті 236 КЗпП України.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 .
Визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справі № 440/413/20.
Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справі № 440/413/20 за період з 01.06.2022 по 04.04.2024 включно, в розмірі 714 897.58 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 залишити адміністративний позов без розгляду з підстав спливу строку звернення до суду або ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що в даній справі Міністерством юстиції видано наказ про поновлення позивачки, що давало можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків: позивачку поновлено з 25.12.2019 на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Суми) наказом Міністерства юстиції України від 24.08.2023 № 1352/к «Про поновлення» – наказ повністю відтворює резолютивну частину рішення суду; визначено робоче місце ОСОБА_1 за адресою: місто Полтава, вул. Соборності, 45, 3-й поверх, кабінет № 321; забезпечено внесення відомостей щодо ОСОБА_1 до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Дорученням в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України від 29.08.2023 № 312/1.3/48-23 Східному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції доручено надати Міністерству юстиції України інформацію щодо наявних рівнозначних (Б2) або, як виняток, нижчих посад державної служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що можуть бути запропоновані ОСОБА_1 , поновленій на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Суми), відповідно до її професійної підготовки та професійних компетентностей; визначити робоче місце ОСОБА_1 та забезпечити внесення відомостей щодо неї до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Листом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 04.09.2023 № 41866/37815-1-23 надано перелік вакантних посад підкатегорій «Б2» та «Б3» категорії «Б», що можуть бути запропоновані ОСОБА_1 з урахуванням її кваліфікації та повідомлено, що робоче місце ОСОБА_1 визначено за адресою: місто Полтава, вул. Соборності, 45, 3-й поверх, кабінет № 321. Одночасно зазначено, що Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції забезпечено внесення відомостей щодо ОСОБА_1 до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Наказом Міністерства юстиції України від 05.04.2024 № 515/к встановлено, що посадою рівнозначної категорії Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), на яку поновлено ОСОБА_1 згідно з рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 у справі № 440/413/20 та відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 24.08.2023 № 1352/к «Про поновлення», є посада заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Разом з тим 05.04.2024 ОСОБА_1 подано заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін 05.04.2024 відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону. Також зазначає, що виходячи з предмету, підстав позову та строків звернення з вказаними позовними вимогами до суду, наявні підстави для залишення адміністративного позову без розгляду, з підстав порушення строку звернення до адміністративного суду. Зазначає, що позивачка ознайомлена з наказом про її поновлення від 24.08.2023 № 1352/к - 30.08.2023. Отже, строк звернення до суду сплинув 30.11.2023. Натомість позовну заяву подано лише 03.07.2024.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що наказом Міністерства юстиції України від 25.05.2015 № 1683/к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації – начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області із збереженням 9 рангу державного службовця у порядку переведення, що підтверджується записом № 18 в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 01.02.2001.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» (далі – Постанова № 870) ліквідовано Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області.
Міністерством юстиції України видано наказ «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» від 16.10.2019 № 3173/5, згідно з яким розпочато процес ліквідації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області.
23.10.2019 ОСОБА_1 ознайомлено з попередженням про припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, та про звільнення із займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження. ОСОБА_1 незгоди та своїх заперечень у зв`язку з цим не висловила.
Наказом Міністерства юстиції України від 23.12.2019 № 4154/к «Про звільнення» ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації – начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 24.12.2019 відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області з припиненням державної служби. Підстава: постанова Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції».
Наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 24.12.2019 № 1794/к «Про звільнення ОСОБА_1 » оголошено наказ Міністерства юстиції України від 23.12.2019 № 4154/к: «звільнити ОСОБА_1 з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації – начальника Управління державної реєстрації ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 24.12.2019 відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, з припиненням державної служби»; наказано останнім днем перебування ОСОБА_1 на посаді заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації – начальника Управління державної реєстрації ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області вважати 24.12.2019.
В трудовій книжці ОСОБА_1 24.12.2019 зроблено запис № 22 про її звільнення відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області з припиненням державної служби.
Не погодившись з наказом Міністерства юстиції України від 23.12.2019 № 4154/к «Про звільнення», позивач звернулася до суду з позовом.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 у справі № 440/413/20 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2020 рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 по справі № 440/413/20 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 31.08.2021 рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2020 у справі № 440/413/20 скасовано, а справу № 440/413/20 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 у справі № 440/413/20 задоволено частково позов ОСОБА_1 . 
Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 23.12.2019 № 4154/к «Про звільнення». 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Суми) з 25.12.2019.
Стягнуто з Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 31.05.2022 в сумі 903 262.71 грн з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Ухвалено допустити до негайного виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Суми) з 25.12.2019 та у частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі середньомісячної заробітної плати в сумі 31 888.59 грн.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2023 залишено без змін рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022.
Постановою Верховного суду від 03.04.2024 касаційну скаргу Міністерства юстиції України залишено без задоволення, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11.11.2023 у справі № 440/413/20 залишено без змін.
В постанові від 03.04.2024 Верховним судом зазначено, що у постановах від 13.08.2020 у справі № 821/3795/15-а, від 30.09.2020 у справі № 826/12050/15 Верховний Суд вже зазначав, що повноваження стосовно призначення працівника в порядку переведення на відповідну посаду, згідно із затвердженим штатним розписом в новоствореній юридичній особі, яка є правонаступником роботодавця, є винятковою компетенцією відповідача і суд, як орган, що розглядає трудовий спір, не повинен і не може втручатися у здійснення дискреційних повноважень державного органу.
У цій справі судом апеляційної інстанції установлено, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми) зареєстроване 29.10.2019, а державну реєстрацію юридичної особи ГТУЮ у Полтавській області припинено 17.12.2020.
Таким чином, з огляду на встановлені в цій справі обставини поновити ОСОБА_1 на раніше займану посаду у ГТУЮ у Полтавській області об`єктивно неможливо. Тому, зважаючи на правовий статус Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми), обраний судом першої інстанції та підтриманий судом апеляційної інстанції спосіб захисту порушеного права позивача в контексті спірних правовідносин є виправданим і обґрунтованим.
У контексті наведеного Верховним Судом зауважено, що поновити на посаді, рівнозначній категорії і кваліфікації, як зазначено у оскаржуваних судових рішеннях, не слід розуміти як зобов`язання поновити на таку саму посаду, з якої звільнено позивача. Колегія суддів погоджується з доводами відповідачів, що зайняття певних посад державної служби має свої особливості (визначені законом), зокрема коли йдеться про керівну посаду, то призначення на яку може відбутися тільки за результатами конкурсу.
Однак у площині цього спору йдеться не стільки про назву посади державної служби і коло повноважень за цією посадою, скільки про необхідність відновити порушене право позивача працювати на посаді державної служби в тому органі (інституції), з посади у якому її неправомірно звільнено, з урахуванням, зокрема (але не виключно) фаху, освітньо-кваліфікаційного рівня, категорії раніше займаної посади.
24.08.2023 на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 у справі № 440/413/20 Міністерством юстиції України прийнято наказ № 1352/к «Про поновлення», яким наказано :
1. Скасувати наказ Міністерства юстиції України від 23.12.2019 № 4154/к «Про звільнення».
2. Поновити ОСОБА_1 з 25.12.2019 на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Суми).
Дорученням Міністерства юстиції України від 29.08.2023 № 312/1.3/48-23 Східному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції доручено надати Міністерству юстиції України інформацію щодо наявних рівнозначних (Б2) або, як виняток, нижчих посад державної служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що можуть бути запропоновані ОСОБА_1 , поновленій на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Суми), відповідно до її професійної підготовки та професійних компетентностей; визначити робоче місце ОСОБА_1 та забезпечити внесення відомостей щодо неї до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (копія наявна в матеріалах справи).
Листом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 04.09.2023 № 41866/37815-1-23 надано перелік вакантних посад підкатегорій «Б2» та «Б3» категорії «Б», що можуть бути запропоновані ОСОБА_1 з урахуванням її кваліфікації та повідомлено, що робоче місце ОСОБА_1 визначено за адресою: місто Полтава, вул. Соборності, 45, 3-й поверх, кабінет № 321. 
05.04.2024 ОСОБА_1 подала заяву про згоду на посаду заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у зв`язку із поновленням на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 24.08.2023 № 1352/к
Наказом Міністерства юстиції України від 05.04.2024 № 515/к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми).
Наказом Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції від 05.04.2024 № 1805/04 «Про особовий склад» встановлено з 05.04.2024 посадовий оклад у розмірі 11 300.00 грн, з урахуванням надбавки за ранг, згідно із штатним розписом.
05.04.2024 ОСОБА_1 подано заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін 05.04.2024 відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу».
Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 05.04.2024 № 517/к ОСОБА_1 звільнено 05.04.2024 з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Полтавській області Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону «Про державну службу».
Наказ від 05.04.2024 № 515/к про поновлення на роботі не містить положень щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Вважаючи свої права порушеними невиплатою середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 01.06.2022 по 04.04.2024 позивач звернулась до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 виконано лише 05.04.2024, при цьому доводи відповідача, що позивача поновлено на роботі раніше, а саме 24.08.2023, не заслуговують на увагу, оскільки, як з`ясовано судом, про наказ Міністерства юстиції України від 24.08.2023 за № 1352/к «Про поновлення на роботі» позивач дізналася лише 05.04.2024, окрім цього наслідком поновлення на роботі для позивача є зайняття ним посади та виконання своїх посадових обов`язків, а для відповідача – внесення відповідного запису у трудову книжку позивача та виплата позивачу заробітної плати. Проте, доказів фактичного поновлення на роботі позивача з 24.08.2023, окрім копії наказу від 24.08.2023 № 1352/к відповідачем не надано. Також, суд зазначив, що наказ від 05.04.2024 № 515/к про поновлення на роботі не містить положень щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Доказів виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідачем не надано. З урахуванням наведеного, суд визнав доведеним факт несвоєчасного виконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі, що є підставою для стягнення на користь позивача середнього заробітку відповідно до статті 236 КЗпП України.
Погоджуючись з висновками викладеними судом першої інстанції, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання роботодавцем про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх обов`язків.
Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.
Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 КЗпП України).
Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – Закон України № 1404-VIII).
За змістом статті 65 Закону України № 1404-VIII рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18, від 20.10.2022 у справі № 160/12318/21, від 20.11.2024 по справі № 560/4660/23.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, належним виконанням рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18, від 26.05.2022 по справі № 640/4699/20.
Колегія суддів зазначає, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, приписами якої передбачено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Колегія суддів також враховує, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою умовою для задоволення заявлених вимог, оскільки норма статті 236 КЗпП України є імперативною. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 480/69/19.
У постанові від 21.02.2023 у справі № 380/10648/21 Верховний Суд вказав, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України, суду необхідно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.11.2024 у справі № 640/22270/21.
У справі, що розглядається, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 у справі № 440/413/20, яке набрало законної сили, зокрема поновлено ОСОБА_1 на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Суми) з 25.12.2019.
При цьому допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
Отже, існування зазначеного судового рішення породжує у відповідача обов`язок його негайного виконання щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації, який має бути здійснений, шляхом видання відповідачем відповідного наказу.
Як вбачається з матеріалів справи, фактично рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 у справі № 440/413/20 виконане відповідачем лише 05.04.2024, коли наказом Міністерства юстиції України № 515/к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми).
Доводи відповідача, що позивача поновлено на роботі раніше, а саме 24.08.2023 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як вже зазначено вище наслідком поновлення на роботі для позивача є зайняття ним посади та виконання своїх посадових обов`язків, а для відповідача – внесення відповідного запису у трудову книжку позивача та виплата позивачу заробітної плати. 
Доказів фактичного поновлення на роботі позивача з 24.08.2023, окрім копії наказу від 24.08.2023 № 1352/к відповідачем не надано.
Колегія суддів зазначає, що відсутність у наказі Міністерства юстиції України від 24.08.2023 № 1352/к «Про поновлення» найменування (вказівки) посади, на яку поновлена ОСОБА_1 , унеможливило фактичний допуск її до роботи та відновлення трудових відносин, тому фактичного поновлення порушеного права позивачки не відбулося, тож рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 у справі № 440/413/20 залишилася невиконана (у частині поновлення на посаді).
При цьому, як вбачається з матеріалів справи дорученням Міністерства юстиції України від 29.08.2023 № 312/1.3/48-23 Східному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції доручено надати Міністерству юстиції України інформацію щодо наявних рівнозначних (Б2) або, як виняток, нижчих посад державної служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що можуть бути запропоновані ОСОБА_1 , поновленій на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Суми), відповідно до її професійної підготовки та професійних компетентностей; визначити робоче місце ОСОБА_1 та забезпечити внесення відомостей щодо неї до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (копія наявна в матеріалах справи).
Листом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 04.09.2023 № 41866/37815-1-23 надано перелік вакантних посад підкатегорій «Б2» та «Б3» категорії «Б», що можуть бути запропоновані ОСОБА_1 з урахуванням її кваліфікації та повідомлено, що робоче місце ОСОБА_1 визначено за адресою: місто Полтава, вул. Соборності, 45, 3-й поверх, кабінет № 321.
Проте, лише 05.04.2024 наказом Міністерства юстиції України № 515/к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми).
Наказ від 05.04.2024 № 515/к про поновлення на роботі не містить положень щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. 
Доказів виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідачем не надано.
Так, визначивши наявність у цій справі затримки виконання судового рішення, варто зауважити, що початком періоду затримки є день, наступний за днем після ухвалення рішення про поновлення на роботі, тобто 01.06.2022.
За таких обставин та правового врегулювання колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про затримку з боку відповідача виконання судового рішення, а відтак і про наявність підстав для стягнення з нього на користь позивачки середнього заробітку за час такої затримки, а саме за період з 01.06.2022 по 04.04.2024.
Верховний Суд у постанові від 18.08.2022 у справі № 560/7496/20 дійшов висновку про те, що до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 31.01.2025 у справі № 160/19128/23.
Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.
Отже, у цьому випадку позивача фактично позбавлено права на отримання заробітної плати внаслідок не виконання відповідачем рішення суду у справі № 440/413/20.
Таким чином, у цьому випадку подією, з якою пов`язана виплата затримки виконання рішення суду, є день незаконного звільнення позивача, тому середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Частиною першою статті 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі – Порядок № 100), згідно з пунктом 5 якого нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Отже, при розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 по справі № 440/413/20 про поновлення позивача на посаді суд виходить із середньоденної заробітної плати за два попередні місяці перед звільненням ОСОБА_1 - 24.12.2019 (наказ Міністерства юстиції України від 23.12.2019 № 4154/к «Про звільнення», яким звільнено позивача 24.12.2019) - жовтень та листопад 2019.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 у справі № 440/413/20 визначено середній заробіток за 1 робочий день, що складає 1 483.19 грн, що також підтверджується довідкою про середній заробіток ОСОБА_1 (а.с. 107).
Період затримки виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 по справі № 440/413/20 про поновлення ОСОБА_1 на посаді становить 482 робочих днів - з 01.06.2022 (наступний день після ухваленого рішення Полтавського окружного адміністративного суду по справі № 440/413/20) по 04.04.2024 (наказ Міністерства юстиції України від 05.04.2024 № 515/к про фактичне поновлення на посаді).
Таким чином, стягненню на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 01.06.2022 по 04.04.2024 в сумі 714 897.58 грн (1 483.19 х 482), як це правильно обраховано судом першої інстанції.
При цьому, доводів щодо незгоди з обрахунком робочих днів у період з 01.06.2022 по 04.04.2024 апеляційна скарга не містить.
Жодних належних причин та обставин, що унеможливлювали або перешкоджали відповідачу виконати рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі апеляційна скарга не містить.
Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.
Так, частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За змістом частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 у справі № 440/413/20.
Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
У постанові від 25.07.2018 у справі № 552/3404/17 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що такий спір є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.
Відповідно до парової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 26.05.2022 у справі № 420/10861/21, до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. 
Частиною 2 статті 233 КЗпП України у редакції, чинній до 19.07.2022, було передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
19.07.2022 набрав чинності Закон України № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким частини першу і другу статті 233 викладено в такій редакції: Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Отже, з 19.07.2022 законодавцем передбачено тримісячний строк для звернення працівника до суду з позовом про виплату заробітної плати, який обчислюється з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Суд зазначає, що, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Враховуючи викладене, суд констатує, що спір, з яким ОСОБА_1 звернулася до суду, є спором про оплату праці, а тому строк звернення до суду визначається відповідно до положень статті 233 КЗпП України та складає три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Суд бере до уваги, що із змісту статті 236 КЗпП України слідує, що виплата працівнику середнього заробітку або різниці в заробітку передбачена у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.
Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, відповідно до якої для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період (постанови від 08.09.2020 у справі № 810/2837/18, від 21.02.2023 у справі № 380/10648/21, від 01.02.2024 у справі № 580/4249/20).
Отже, у разі невиконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі затримка виконання рішення суду рахується з наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі.
Судом встановлено рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 у справі № 440/413/20, яке набрало законної сили, зокрема поновлено ОСОБА_1 на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Суми) з 25.12.2019.
Як встановлено судом, фактично рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 у справі № 440/413/20 виконане відповідачем лише 05.04.2024, коли наказом Міністерства юстиції України № 515/к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми).
З наказом № 515/к від 05.04.2024 ОСОБА_1 ознайомлено – 05.04.2024, про що свідчить власноручний підпис позивача. 
Позовну заяву позивачем подано – 03.07.2024, тобто з дотриманням тримісячного строку звернення до суду передбаченого статтею 233 КЗпП України. 
Щодо посилань відповідача на рішення Верховного Суду від 15.03.2023 у справі № 340/1916/22, колегія суддів зазначає, що обставини справ, з урахуванням яких зроблені ці висновки, не є тотожними обставинам даної справи.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
На підставі викладеного колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 по справі № 440/8246/24  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.С. Чалий    І.М. Ральченко