Ухвала
Іменем України
 
30 червня 2025 року  
м. Київ
 
справа № 607/3600/24
провадження № 61-7216ск25  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2024 року у складі судді: Вийванка О. М., та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 07 травня 2025 року в складі колегії суддів: Костів О. З., Гірський Б. О., Храпак Н. М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 14 лютого 2016 року між сторонами у справі укладено договір позики, відповідно до якого відповідач позичив у позивача грошові кошти в розмірі 300 000 дол. США на потреби будівництва терміном на 5 років, які зобов`язався повернути у вказаному розмірі або аналогічну суму в гривні, еквівалентній 300 000 дол. США на момент розрахунку. Факт одержання грошей підтверджено письмовою розпискою відповідача.
 
Позивач указував, що у встановлений договором позики строк відповідач борг позивачу не повернув. На вимогу позивача про добровільне повернення боргу в сумі 8 000 000 грн відповідач не реагує. Майновим поручителем за вказаним договором позики є ОСОБА_4 .
 
У зв`язку із не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики від 14 лютого 2016 року в розмірі 8 000 000 грн та судові витрати.
 
ОСОБА_2 просив:
стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 14 лютого 2016 року в розмірі 8 000 000 грн та судові витрати.
 
22 квітня 2025 року ОСОБА_2 подав заяву про відмову від позовних вимог до ОСОБА_4 .
 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2024 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - закрито.
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2024 року:
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено;
стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 14 лютого 2016 року в розмірі 8 000 000 грн грн та 7 570 грн сплаченого судового збору;
повернуто ОСОБА_2 з державного бюджету 7 570 грн судового збору, сплаченого згідно платіжної інструкції № 0.0.3461653965.1 від 10 лютого 2024 року, виданої АТ КБ «Приватбанк».
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
14 лютого 2016 року ОСОБА_3 отримав грошові кошти належні позивачу ОСОБА_2 в сумі 300 000 дол. США;
на час розгляду справи спір між сторонами не врегульований, відповідач заборгованість за договором позики в розмірі 8 000 000 грн у добровільному порядку позивачу не повернув;
з урахуванням того, що договір позики грошових коштів, укладений між сторонами, встановлює обов`язок позичальника повернути грошові кошти та належним чином виконувати взяті на себе інші зобов`язання за цим договором, а у випадку відсутності домовленості вирішується у судовому порядку, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню, шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 14 лютого 2016 року в розмірі 8 000 000 грн.
 
Не погоджуючись із рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2024 року ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржене рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
 
ОСОБА_1 зазначала, що оскаржуваним рішенням суду порушуються її права, оскільки вона є спадкоємицею за законом своєї матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , колишньої дружини відповідача ОСОБА_3 , а також є власником майна, щодо якого вирішується питання про позбавлення її права власності на підставі оскаржуваного рішення суду. Про існування оскаржуваного рішення суду дізналася зі змісту позову ОСОБА_2 до неї про визнання недійсними договорів дарування від 13 грудня 2018 року, згідно яких її мати, ОСОБА_5 , подарувала їй об`єкти нерухомого майна в м. Чернівці, копію якого разом з ухвалою Садгірського районного суду від 29 жовтня 2024 року у справі № 726/3022/24 отримала 11 листопада 2024 року. ОСОБА_1 вважає, що оскаржуване рішення суду було ухвалене з порушенням правил підсудності, оскільки відповідач проживає в с. Мамаївці Чернівецького району Чернівецької області, а позивачем було використано місце проживання поручителя ОСОБА_4 у м. Тернополі як підставу для звернення саме до Тернопільського міськрайонного суду за територіальною підсудністю.
 
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 07 травня 2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2024 року закрито.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що:
судове рішення, що оскаржується особою, яка не залучалась до розгляду справи, повинно безпосередньо впливати на обсяг прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або містити судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю. Аналогічний висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 у справі №668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18);
на відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести свій правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування такого критерію як вирішення судом питання про її право, інтерес та/або обов`язок як елементів змісту матеріально-правових відносин, в площині яких виник спір. Такий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не ймовірним та опосередкованим іншими правовідносинами.
під час судового розгляду цієї справи в суді апеляційної інстанції, проаналізувавши зміст оскаржуваного рішення суду, колегією суддів встановлено, що у мотивувальній та резолютивній частині рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2024 року не міститься висновків про права та обов`язки ОСОБА_1 , а тому вказаним рішенням суду питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки апелянта не вирішувалося;
звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2024 року, у ОСОБА_1 відсутні правові підстави для його оскарження, оскільки судовим рішенням питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки не вирішувалося, тому апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
 
03 червня 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 07 травня 2025 року (повна ухвала складена 08 травня 2025 року), у якій, посилаючись порушення судом норм процесуального права, просить:
рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 07 травня 2025 року скасувати;
справу передати на новий розгляд до Кіцманського районного суду Чернівецької області за підсудністю;
стягнути з позивача судові витрати зі сплати судового збору.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18);
справу розглянуто неповноважним судом з порушенням правил виключної територіальної підсудності (пункт 1 частини першої статті 411 ЦПК України);
місце реєстрації майнового поручителя ОСОБА_4 (м. Тернопіль) було використано позивачем, як підстава для звернення саме до Тернопільського міськрайонного суду за принципом альтернативної територіальної підсудності. Тоді як позивач проживає в місті Києві, а відповідач основний боржник ОСОБА_3 у с. Мамаївці, Чернівецького р-ну Чернівецькій області. У період перебування справи у суді, договір поруки за взаємною згодою позикодавця та майнового поручителя був припинений і позивач відмовився від позовних вимог до ОСОБА_6 , провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_4 було закрито;
про існування рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 25 квітня 2024 року у справі № 607/3600/24 ОСОБА_1 дізналась у листопаді 2024 року, отримавши ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 29 жовтня 2024 року у справі № 726/3022/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання правочинів дарування об`єктів нерухомого майна від 13 грудня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 недійсними як таких, що є фраудаторними;
підставою апеляційного оскарження рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2024 року у справі № 607/3600/24   ОСОБА_1 зазначала порушення правила виключної територіальної підсудності, визначеного частиною сьомою статті 30 ЦПК України, а саме - розгляд справи про стягнення боргу поза зареєстрованим місцем проживання основного боржника. Розгляд справи Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області відбувся з грубим порушенням норм статті 30 ЦПК щодо виключної підсудності;
згідно з частиною сьомою статті 30 ЦПК України у випадку об`єднання позовних вимог щодо виконання правочину з вимогами щодо іншого правочину, укладеного для забезпечення основного зобов`язання, спір розглядається судом за місцезнаходженням відповідача, який є стороною основного зобов`язання, в даному випадку - за зареєстрованим місцем проживання основного боржника за договором позики - ОСОБА_3 - с. Мамаївці Чернівецького р-ну Чернівецької області, що перебуває в територіальній юрисдикції Кіцманського районного суду Чернівецької області;
неповноважним склад суду можна вважати якщо справу розглянуто з порушенням правил підсудності (постанови Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 183/4809/19, від 11 жовтня 2023 року у справі №306/844/20, від 06 березня 2024 року у справі № 686/9073/22);
суд апеляційної інстанції не відреагував на факт порушення норм процесуального права, встановлених частиною сьомою статті 30 ЦПК України та не виконав обов`язку, покладеного на нього частиною третьою статті 376 ЦПК України.
 
У відкритті касаційного провадження в частині рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 квітня 2024 року належить відмовити з таких мотивів.
 
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
 
Системне тлумачення частини другої статті 17, частини першої статті 389 ЦПК України свідчить, що касаційному оскарженню підлягають судові рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
 
Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
 
Аналіз матеріалів касаційної скарги та доданих матеріалів, судових рішень в Єдиному державному реєстрі судових рішень свідчить, що ОСОБА_1 участі у справі не брала, рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 квітня 2024 року в апеляційному порядку оскаржувала і ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 07 травня 2025 року закрито апеляційне провадження за її апеляційною скаргою на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 квітня 2024 року, а тому не підлягає касаційному оскарженню відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України. Як наслідок у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження , рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 квітня 2024 року слід відмовити.
 
У відкритті касаційного провадження в частині ухвали Тернопільського апеляційного суду від 07 травня 2025 року слід відмовити з таких мотивів.
 
Апеляційний суд встановив, що 14 лютого 2016 року ОСОБА_3 склав письмову розписку, згідно якої останній позичив грошові кошти у позивача ОСОБА_2 в розмірі 300 000 дол. США на потреби будівництва терміном на 5 років, та зобов`язався повернути дану суму коштів у вказаній сумі або в гривні, еквівалентній 300 000 дол. США на момент розрахунку, про що свідчить письмова розписка ОСОБА_3 від 14 лютого 2016 року.
 
Відповідно до розписки від 14 лютого 2016 року, позикодавцем є ОСОБА_2 , а позичальником є ОСОБА_3 , який отримав грошові кошти в розмірі 300 000 дол. США.
 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).
 
Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).
 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).
 
Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).
 
Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).
 
У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 березня 2020 року у справі №160/4130/19 (адміністративне провадження №К/9901/36116/19) вказано, що: «судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17 вказано, що: «відповідно до частини першої статті 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним».
 
У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2022 року в справі № 209/1817/19-ц (провадження № 61-5774св22) зазначено, що «особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для особи правові наслідки. Верховний Суд зазначає, що вирішення питання про те, чи стосується прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, рішення суду першої інстанції є першочерговим завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку. Натомість у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».
 
Апеляційний суд встановив, що:
рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2024 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 14 лютого 2016 року в розмірі 8 000 000 грн гривень та 7 570 грн сплаченого судового збору;
ОСОБА_1 дізналася про існування рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 25 квітня 2024 року у справі № 607/3600/24 ОСОБА_1 у листопаді 2024 року, отримавши ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 29 жовтня 2024 року у справі № 726/3022/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання правочинів дарування об`єктів нерухомого майна від 13 грудня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 недійсними як таких, що є фраудаторними;
у ОСОБА_1 відсутні правові підстави для оскарження рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2024 року, оскільки судовим рішенням питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки не вирішувалося. Жодних обставин, що вказують на наявність підстав для залучення ОСОБА_1 до розгляду цієї справи, апеляційний суд не встановив.
 
За таких обставин, встановивши, що рішенням суду першої інстанції не вирішувались питання про права, свободи і інтереси  ОСОБА_1 ,апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження.
 
Касаційний суд звертає увагу, що аргумент касаційної скарги про те, що справу розглянуто неповноважним судом з порушенням правил виключної територіальної підсудності, мав би значення, за умови якщо б рішення суду першої інстанції вирішувались питання про права, свободи і інтереси ОСОБА_1 . 
 
Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18, від 28 грудня 2022 року у справі № 183/4809/19, від 11 жовтня 2023 року у справі № 306/844/20, від 06 березня 2024 року у справі № 686/9073/22, необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
 
Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 07 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                    В. І. Крат
 
                                                                                              І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков