ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 р.	Справа № 440/5570/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні (в режимі відеоконференції) у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2025, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 14.05.25 року по справі № 440/5570/25
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                  
          про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:
24.04.2025 позивач звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якій просила:
- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11 квітня 2025 року про відкриття виконавчого провадження ВП 77792501;
- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Акіменко Е.В. від 27 березня 2025 року у виконавчому провадженні ВП 77640441 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 16 000, 00 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивач вказала на те, що боржником було добровільно виконано рішення суду щодо вселення, а відтак правові підстави для стягнення виконавчого збору відсутні.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови. 
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так в апеляційній скарзі скаржник вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що належним способом захисту права позивача на звільнення від сплати виконавчого збору з підстави, передбаченої частиною дев`ятою статті 27 Закону України “Про виконавче провадження” (в разі добровільного виконання виконавчого документу до відкриття виконавчого провадження), є вимога про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, в якому винесено постанову про стягнення виконавчого збору за умови, що виконавчий документ був виконаний добровільно боржником до відкриття провадження.
На думку позивача, у даній справі № 440/5570/25 встановленню підлягали обставини добровільного виконання боржником (позивачем) виконавчого документу у виконавчому провадженні № 77640441 до відкриття зазначеного провадження (винесення постанови про відкриття ВП), як підстава звільнення від сплати виконавчого збору.
З урахуванням вищевикладеного, апелянт вважає рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14 травня 2025 року незаконним, необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на засадах верховенства права.
Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву до Другого апеляційного адміністративного суду на апеляційну скаргу позивача.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.
Представник відповідача, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що на виконанні в Автозаводському відділі державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження № 77640441 з примусового виконання виконавчого листа № 524/1010/23, виданого 18.09.2024 Автозаводським районним судом м. Кременчука про вселення ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , до квартири АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_1 нечинити перешкоди ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вселенні та користуванні ними квартирою АДРЕСА_1 .
Боржником по зазначеному виконавчому проваджені визначено ОСОБА_1 , відповідно до виконавчого документу.
27.03.2025 стягувачем разом з оригіналом виконавчого листа було подано заяву про відкриття виконавчого провадження, в якій він просив “ прийняти до примусового виконання виконавчий лист..” .
Враховуючи надходження заяви стягувача та виконавчого документу 27.03.2025 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження у відповідності до статей 3, 4, 24-26 Закону України “Про виконавче провадження”.
27.03.2025 державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 16 000 грн. у відповідності до вимог частин 3 та 4 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" - ВП № 77640441.
10.04.2025 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, керуючись пунктом 9 статті 39 Закону.
11.04.2025 державним виконавцем винесено постанову № 77792501 про відкриття виконавчого провадження за постановою про стягнення з боржника – ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 16 000 грн. (яка є виконавчим документом, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону), на виконання вище зазначених вимог статті 40 Закону.
Незгода позивача з обґрунтованістю винесення постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 77640441 та постанови про відкриття виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору ВП № 77792501 стала підставою для звернення до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, приймаючи спірну постанову про стягнення виконавчого збору від 27.03.2025 ВП77640441 та постанову про відкриття виконавчого провадження від 11.04.2025 ВП 77792501 за постановою про стягнення виконавчого збору, діяв на підставі, в межах і спосіб, встановлений приписами Закону №1404-VІІІ.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Відповідно до ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України від 02.06.2016 року №1404-VIІІ “Про виконавче провадження” (далі по тексту – Закон №1404-VIІІ).
Статтею 1 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За правилами частини першої та п`ятої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин 1, 3 статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Положеннями частини 4 статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Таким чином, у розумінні статті 27 Закону №1404-VIII стягнення виконавчого збору не пов`язується із фактичним вчиненням виконавчих дії державним виконавцем у виконавчому провадженні, а обчислюється з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати та правового статусу боржника.
Частинами п`ятою, шостою, сьомою, восьмою та дев`ятою зазначеної статті передбачено випадки, у яких виконавчий збір не стягується.
Так, виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VIII).
З досліджених матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що 27.03.2025 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження у відповідності до статей 3, 4, 24-26 Закону України “Про виконавче провадження”.
Цією ж датою державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 16 000 грн. у відповідності до вимог частин 3 та 4 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" - ВП № 77640441.
10.04.2025 державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, на підставі пункту 9 статті 39 Закону.
В подальшому, 11.04.2025 державним виконавцем винесено постанову № 77792501 про відкриття виконавчого провадження за постановою про стягнення з боржника – ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 16 000 грн. (яка є виконавчим документом, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону).
З огляду на наведене, колегія суддів не вбачає підстав, які б звільняли державного виконавця від обов`язку стягнути виконавчий збір у виконавчому провадженні.
При цьому, позивач наполягає на добровільному виконанню ним рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18.03.2024 у справі №524/1010/23 до відкриття виконавчого провадження, та стверджує про наявність підстав, передбачених частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404-VIII (виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження).
Натомість, колегія суддів критично оцінює доводи позивача, оскільки позивачу було достоменно відомо про відкриття виконавчого провадження №77640441.
Крім того, добровільне виконання рішення суду у даній справі щодо вселення не впливає на надання оцінки щодо правомірності винесення постанови про стягнення виконавчого збору у сумі 16000 гривень, оскільки дані обставини з`ясовуються судом при розгляді справи, предметом якої є оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження. 
Однак постанова про відкриття цього виконавчого провадження від 27.03.2025 позивачем не була оскаржена.
Судом не встановлено та позивачем під час розгляду справи не доведено наявність обставин, які є підставою для звільнення боржника від сплати виконавчого збору на підставі частини 9 ст. 27 Закону №1404-VІІІ.
У свою чергу стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє розпочинається з прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження, разом з якою державний виконавець зобов`язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору.
Стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку проводить державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми виконавчого збору у випадку примусового виконання.
Саме такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 31.05.2021 у справі № 160/7321/19, від 02.06.2021 у справі №160/4481/20 та від 22.10.2021 у справі №520/17933/2020.
Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Варто зазначити, що відповідно до частини третьої статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Беручи до уваги, що на час закінчення виконавчого провадження № 77640441 на 10.04.2025, виконавчий збір не було стягнуто, то державним виконавцем 11.04.2025 винесено постанову № 77792501 про відкриття виконавчого провадження за постановою про стягнення з боржника – ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 16 000 грн. (яка є виконавчим документом, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону), на виконання вище зазначених вимог статті 40 Закону.
Колегія суддів наголошує, що на дату винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження постанова про стягнення виконавчого збору від 27.03.2025 № 77640441 не була оскаржена позивачем, не скасована та є чинною.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів), що передбачено частиною четвертою статті 27 Закону.
Саме тому, на виконання зазначеної норми права, одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження було винесено оскаржувану постанову № 77640441 від 27.03.2025.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що відповідач, приймаючи спірну постанову про стягнення виконавчого збору від 27.03.2025 ВП77640441 та постанову про відкриття виконавчого провадження від 11.04.2025 ВП 77792501 за постановою про стягнення виконавчого збору, діяв на підставі, в межах і спосіб, встановлений приписами Закону №1404-VІІІ.
Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, аналізуючи наведені норми права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2025 по справі № 440/5570/25  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складено  13.08.2025 року