ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5268/25 Справа № 175/154/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Білоусова О. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року                                                 м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді                Агєєва О.В.,
суддів:        Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,
розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Дніпро Дніпропетровської області цивільну справу №175/154/24 за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Східного регіону, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальних збитків, за апеляційними скаргами Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону та Державної казначейської служби України на додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Білоусова О.М., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки у розмірі 19 200,00 грн. та судовий збір у розмірі 1 073, 60 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2025 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Східного регіону залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2024 року - без змін.

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2025 року задоволено заяву представника позивача та стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну допомогу у розмірі 13 200,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним додатковим рішенням Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким ОСОБА_1 у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що додатковим рішенням суду від 26.02.2025 у справі №175/154/24 задоволено заяву позивача та стягнуто за рахунок Державного бюджету України судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13200 грн., що не є співмірним розміром, з урахуванням предмету спору про стягнення матеріальних збитків у розмірі 19 200 грн у справі №520/1625/21.
Крім того акцентує увагу суду на тому, що позивач ОСОБА_1 має вищу юридичну освіту, професійний стаж в галузі права понад 10 років, тобто має можливість самостійно представляти та захищати свої права та інтереси в суді, без правничої допомоги адвоката.
Крім того, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 30.08.2019 ОСОБА_1 є учасником бойових дій, у зв`язку з чим, має право на безоплатну правову допомогу на підставі ст.14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу».

Державна казначейська служба України також скористалася своїм правом подачі апеляційної скарги на додаткове рішення суду від 26.02.2025 року, у якій також просила скасувати дане рішення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, всупереч вимогам статті 137 ЦПК України, не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість, без жодної правової підстави, стягнув судові витрати з Державного бюджету, не зі сторони у справі, порушивши основну засаду цивільного судочинства – верховенство права.
Крім того, судове рішення про стягнення коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік, не може бути виконане.
Тобто, в силу приписів частини 2 статті 141 та 2 статті 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу можуть бути стягнуті винятково зі сторони у справі, з суб`єкта, у зв`язку з протиправними діями якого подано позов, а не з Державного бюджету України (органу виконання судових рішень).

На адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому позивач зазначає, що саме у зв`язку з правовою природою спірних відносин та висуненням позовних вимог саме до Держави в особі відповідачів (а не окремо до відповідачів, як самостійних юридичних осіб публічного права), судом першої інстанції винесено висновок про стягнення судових витрат саме з Державного бюджету України, а не покладення даного обов`язку на будь-який з органів, що визначені відповідачами, оскільки, останні виступають у даних конкретних спірних правовідносинах (та у цілому в подібних правовідносинах) лише у якості органів, що визначені процесуально у справах подібного характеру (зокрема, про відшкодування понесеної матеріальної шкоди/збитків) та несуть відповідальність за порушення вимог закону по відношенню до позивача та з вини яких (відповідач 1) було допущено порушення законності.
Разом із тим, доводи Державної казначейської служби України щодо начебто неможливості стягнення судових витрат з рахунків Державного бюджету, які перебувають на обслуговуванні органу Державної казначейської служби України, є такими, що суперечать його позиції, викладеній під час розгляду справи та оскарження рішень суду, винесених по суті спору.
Так, рішенням суду першої інстанції від 17.07.2024 року, залишеним в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.01.2025 року, разом із задоволенням позивних вимог, постановлено стягнути судові витрати у вигляді судового збору саме з Державного бюджету України, у той час як відзивом на позов від 28.03.2024 року, апеляційною скаргою від 12.08.2024 року, та відповідною касаційною скаргою відповідач 2 не оскаржував дані рішення з вищезазначених підстав і взагалі не згадував про таку обставину.
Тобто, відповідач 2 фактично погодився з рішеннями обох інстанцій щодо можливості стягнення з рахунків Державного бюджету судових витрат та не оспорював дану позицію у судах усіх інстанцій.
Крім того, наголошує, що ані наявність вищої юридичної освіти, професійного стажу, ані статусу учасника бойових дій, не позбавляє позивача можливості мати захисника, представника, що здійснює правову (правничу) допомогу на професійному рівні з урахуванням своєрідності спірних відносин, специфічності суб`єктивного складу сторін у справі, значення конкретної справи для позивача.
Зазначає, що право на захист, так само як і вибір способу захисту та особи захисника (представника) є абсолютно непорушним та фундаментальним.
У зв`язку з браком часу та професійною зайнятістю, позивач вимушений був звертатись за правовою допомогою з метою здійснення представництва його інтересів у судах усіх інстанцій, що й втілилось у понесення відповідних витрат.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ціна у позову у даній справі є меншою тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи. 

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Східного регіону задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Додаткове рішення суду першої інстанції в цілому відповідає відповідає вказаним вимогам закону, але підлягає уточненню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надається:
1. Копія договору про надання правової допомоги від 12.10.2021 року;
2. Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю;
3. Додаткова угода від 04.12.2023 року до договору про надання правової допомоги від 12.10.2021 року;
4. Акт про надання правової допомоги від 03.08.2024 року.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості вимог заяви щодо ухвалення додаткового рішення.
Апеляційний суд в цілому погоджується з такими висновками та зазначає наступне.

Відповідно до положень п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ст.133 ЦПК Україна, правнича допомога є складовою судових витрат.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частинами 2-4 ст.137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано: копію договору про надання правової допомоги від 12.10.2021 року; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю; додаткова угода від 04.12.2023 року до договору про надання правової допомоги від 12.10.2021 року; акт про надання правової допомоги від 03.08.2024 року.
Враховуючи складність справи, неоднозначну практику в подібних правовідносинах, надання позивачем всіх належних доказів вартості та об`єму наданої правової допомоги, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі 13 200,00 грн.

Колегія суддів відхиляє посилання представника Спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Східного регіону на невідповідність заявленого розміру витрат на правничу допомогу складності справи.
Надання ОСОБА_1 правничої допомоги підтверджується матеріалами справи. Відповідно до умов укладеного договору на правову допомогу адвокат знайомився з матеріалами справи, вивчав нормативну-правову базу, що регулювала спірні відносини, подав до суду позовну заяву, підготував процесуальні заяви. А тому, дослідивши матеріали справи, позиції сторін, у колегії суддів відсутні підстави для висновку про неспівмірність заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 13 200,00 грн., беручи до уваги складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт та наданих ним послуг.

Державна казначейська служба України в апеляційній скарзі посилається на те, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення цих витрат на надання правничої допомоги з Державного бюджету України, а не з відповідачів (винної особи).

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді, регламентовано у пункті 1 частини третьої статті 133, статтях 134, 137, 141 ЦПК України.
Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу та витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.
Згідно із частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
З огляду на припис статті 56 Конституції України шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.
За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву "Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад", у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.
Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц).

Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.
Ураховуючи положення наведених вище норм матеріального права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду, апеляційний суд вважає, що стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу має бути здійснено з держави Україна за рахунок котів державного бюджету України.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі №193/1132/22 та постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року по справі №711/1765/22.

Отже, за таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню, а додаткове рішення суду зміні.

Відповідно пунктів 3 та 4 частина 1 статі 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Зважаючи на те, що додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу ухвалене з помилковим застосуванням норм матеріального права, вказане судове рішення підлягає зміні з викладенням резолютивної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про зміну лише резолютивної частини додаткового рішення, підстав для перерозподілу судових витрат колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись статтями 259, 263-265, 279, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.
Додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2025 року змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини в наступній редакції:
«Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну допомогу у розмірі 13 200,00 гривень».
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:

Повний текст постанови складено 30.07.2025 року

Головуючий суддя О.В. Агєєв