УХВАЛА
 
01 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 1806/2-899/11
 
провадження № 61-8988ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Тумка Володимир Анатолійович, на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 жовтня 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 10 червня 2025 року у справі 
за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Сумської області Мукореза Олександра Леонідовича 
щодо визнання протиправною та скасування постанови у виконавчому провадженні від 30 квітня 2020 року № НОМЕР_1, заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», ОСОБА_2 ,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Сумської області Мукореза О. Л.
 
Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 жовтня 2024 року, залишеною без змін постановою Сумського апеляційного суду від 10 червня 
2025 року, скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Сумської області Мукореза О. Л. щодо визнання протиправною та скасування постанови у виконавчому провадженні НОМЕР_2 про опис та арешт майна боржника від 30.04.2020 року, заінтересовані особи - Приватний виконавець виконавчого округу Сумської області Мукорез Олександр Леонідович, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк, ОСОБА_2 , залишено без розгляду.
 
Судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що заявник звернувся зі скаргою на постанову про опис та арешт майна боржника від 30 квітня 2020 року та на неправомірні дії приватного виконавця, пов`язані з описом майна лише 16 вересня 2024 року, тобто з пропуском строку звернення до суду з такою скаргою.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
У липні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Тумка Володимир Анатолійович, на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 жовтня 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 10 червня 2025 року, де посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається                            ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав                             і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
 
Згідно із частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
У статті 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: 
а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 123 ЦПК України).
 
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).
 
У частині першій статті 127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми перебувала заява ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» про заміну стягувача з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» за виконавчим листом Ковпаківського районного суду міста Суми у справі №2-899/11 від 28 грудня 
2012 року.
 
Розгляд вказаної заяви відбувався за участі представника ОСОБА_1 - адвоката Тумки В. А.
 
На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Сумської області Мукореза О. Л. перебуває виконавче провадження ВП НОМЕР_2, 
відкрите 27 квітня 2020 року з примусового виконання виконавчого листа, виданого 15 січня 2013 року Ковпаківським районним судом м. Суми.
 
27 квітня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Сумської області Мукорез О. Л. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа, за яким 
ОСОБА_1 є боржником.
 
Приватним виконавцем Мукорезом О. Л. були надані докази надсилання 
ОСОБА_1 копії постанови про відкриття виконавчого провадження 27 квітня 2020 року.
 
30 квітня 2020 року приватним виконавцем здійснено опис нерухомого майна боржника.
 
Копія постанови про опис та арешт майна боржника від 30 квітня 2020 року була надіслана ОСОБА_1 приватним виконавцем Мукорезом О. Л. 30 квітня 
2020 року, що підтверджується копією квитанції про відправлення рекомендованого листа №4000310010809, та за інформацією щодо відстеження відправлень «Укрпошти» (трекінг) вручено 04 травня 2020 року.
 
Апеляційний суд, залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін виходив з того, що про наявність відкритого виконавчого провадження, яке перебуває на виконанні у приватного виконавця Мукореза О. Л., заявнику ОСОБА_1 було достеменно відомо до вересня 2024 року.
 
Крім того, приватним виконавцем Мукорезом О. Л. були надані докази надсилання ОСОБА_1 копії постанови про відкриття виконавчого провадження та копії постанови про опис та арешт майна боржника. Доводи заявника щодо неможливості перевірити факт існування поштових відправлень за номерами 4000310016041, 4000310010809 судом спростовано, оскільки відповідно до «Правил надання послуг поштового зв`язку» інформація в автоматизованій системі Укрпошти зберігається протягом шести місяців.
Судами враховано поведінку ОСОБА_1 , який, будучи достовірно обізнаним про наявність виконавчого провадження, мав реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, цікавитися станом виконавчого провадження, проте він звернувся зі скаргою на постанову про опис та арешт майна від 30 квітня 2020 року та на неправомірні дії приватного виконавця, пов`язані з описом майна лише 16 вересня 2024 року, тобто із пропуском строку звернення до суду з такою скаргою.
 
З клопотанням про поновлення пропущеного строку звернення зі скаргою до суду заявник, його представник не зверталися, будь-яких поважних причин пропуску строку звернення до суду представником заявника в ході судового розгляду не наведено.
 
З огляду на встановлені обставини залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд констатував, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення скарги без розгляду.
 
Верховний Суд погоджується з таким висновком судів.
 
Згідно із частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.
 
Суди врахували, що предметом оскарження у справі є рішення державного виконавця у ВП НОМЕР_2, відкритому 27 квітня 2020 року. Зі скаргою на постанову про опис та арешт майна від 30 квітня 2020 року та на неправомірні дії приватного виконавця, пов`язані з описом майна, заявник звернувся лише                     16 вересня 2024 року, тобто майже через 4 роки після прийняття оскаржуваного рішення. Судами встановлено, що копію постанови виконавця було вручено                 04 травня 2020 року.
 
Встановивши, що скаргу подано з пропуском десятиденного строку, передбаченого статтею 449 ЦПК України, та без клопотання про його поновлення, суди зробили правильний висновок про залишення без розгляду скарги.
 
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває у межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження                                 не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» та від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).
 
Згідно із частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
 
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не                                           є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому                                   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. 
 
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановлені державами-членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
 
При цьому, складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року). 
 
Такий правовий висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі                               № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).
 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зі спливом значного проміжку часу, є порушенням принципу юридичної визначеності та «права на суд», гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункти 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).
 
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначена конвенційна норма зобов`язує, щоб судові процедури були справедливі для обох сторін справи, а не лише для позивача, який не виконав вказівки процесуального законодавства.
 
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3                                         частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів                     у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження                (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали  (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову                          у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
З огляду на зміст оскаржуваного судового рішення та касаційної скарги, вона                                      є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника                                    з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Тумка Володимир Анатолійович, на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 жовтня       2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 10 червня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Сумської області Мукореза Олександра Леонідовича щодо визнання протиправною та скасування постанови у виконавчому провадженні          від 30 квітня 2020 року № НОМЕР_1, заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», ОСОБА_2 , відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Р. А. Лідовець
 
І. Ю. Гулейков
 
Д. Д. Луспеник