П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
9 липня 2025 року                                                                                       місто Київ
справа № 752/10229/24
                                                                                           провадження № 22-ц/824/8127/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., 
 
сторони:
позивач -   ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
відповідач -  ОСОБА_3 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Тарасенком Ігорем Вікторовичем, 
на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 14 січня 2025 року,  ухвалене у складі судді Митрофанової А.О.,
та апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подану адвокатом Тарасенком Ігорем Вікторовичем,
на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року, ухвалену складі судді Митрофанової А.О.,- 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась з цим позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, повернення сторін у первісний стан.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона, а також ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 згідно виданих довіреностей уповноважили відповідача ОСОБА_2 бути їх представником з питань продажу належного їм нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , в тому числі на укладення та підписання від їх імені договору купівлі-продажу та отримання грошових коштів від продажу вказаного майна. 
12 листопада 2018 року відповідач ОСОБА_2 , діючи як представник співвласників зазначеної вище квартири, здійснив її відчуження на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №7157. Продаж цього майна було вчинено за ціною 2063978,40 грн., що було еквівалентно 74000 доларів США згідно офіційного курсу НБУ станом на момент укладення договору.
Свої зобов`язання з передачі позивачу коштів, отриманих від продажу квартири, ОСОБА_2 не виконав, мотивуючи це тим, що гроші від продажу у нього нібито викрали, а тому він нічого позивачу та іншим співвласникам проданого нерухомого майна не винен.
Оскільки відповідач ОСОБА_2 впродовж тривалого часу ухилявся від виконання зобов`язання з передачі позивачу та іншим співвласника квартири коштів, одержаних від її продажу, останні 31 травня 2023 року звернулися до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом про їх стягнення у розмірі 2706076,40 грн., що еквівалентно 74 000 дол. США (справа №752/11072/23). Ухвалою суду від 21 червня 2023 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі.
Однак, як стало відомо позивачу, 17 листопада 2023 року відповідач ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гапон Т.В. за реєстровим №3624, здійснив відчуження належної йому на праві власності 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 , на користь своєї матері та відповідача у справі - ОСОБА_3 .
Вказаний договір дарування позивач вважає таким, що був заздалегідь спрямований відповідачами, які є родичами, на шкоду позивачу, як кредитору, адже правочин відбувся після відкриття провадження у справі №752/11072/23 та був спрямований на зменшення відповідачем свого майна, з метою уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу, у разі задоволення вимог позивача та інших співвласників квартири, та звернення стягнення на частку квартири ОСОБА_2 , що була подарована ОСОБА_3 .
У зв`язку із викладеним ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування нерухомого майна - 1/4 частини двокімнатної квартири, загальною площею 47,6 кв.м, житлової площею 26,4 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 17.11.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гапон Т.В. за реєстровим №3624, а також відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення відповідачу ОСОБА_2 частки в праві спільної часткової власності вказаного майна.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2025 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Гапон Т.В., про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, повернення сторін у первісний стан.
Визнано недійсним договір дарування 1/4 частини двокімнатної квартири, загальною площею - 47,6 кв.м., житловою площею - 26,4 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 17 листопада 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гапон Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №3624.
Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 , в розмірі 1/4 ОСОБА_2 ..
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн.
Додатковим рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року заяву представника позивача - адвоката Поліщука С. В. про ухвалення додаткового рішення у справі - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 000 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 000 грн.
Не погоджуючись з такими рішенням суду, представник відповідачів - адвокат Тарасенко І.В. через засоби поштового зв`язку подав апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції від 14 січня 2025 року та додаткове рішення суду першої інстанції від 21 лютого 2025 року.
В апеляційній скарзі на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2025 року ОСОБА_2 посилається на той факт, що на момент подання цієї апеляційної скарги та ухвалення оскаржуваного рішення, відсутнє будь - яке судове рішення, яке набрало законної сили та яким ОСОБА_2 визнаний боржником із відповідним зобов`язанням щодо стягнення з нього грошових коштів. 
Вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, вийшов за межі його предмету.
Зазначає, що, оскаржуваним рішенням порушено норми Конституції України, ЦК України щодо захисту права приватної власності, яке є непорушним та позбавлення якого, може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності.
Також вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, оскільки в його основу взято презумпцію винуватості ОСОБА_2 , питання щодо якої розглядається в іншій справі, в якій рішення не набрало законної сили (№ 752/11072/23).
Суд не врахував, що квартира відноситься до категорії неподільних речей, зокрема частка в квартирі, де є власник з часткою, не може бути виділена в натурі, продана чи стягнена в якості відшкодування, а підлягає тільки безперервному арешту, що свідчить про відсутність прихованої мети завдання шкоди кредиторам.
Також, суд не врахував обставину крадіжки, як причину не повернення коштів позивачам. 
Посилається на помилковість оцінки ситуації позивачем щодо умислу при укладанні апелянтом договору дарування.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року відповідачі просили таке скасувати, оскільки також вважають його незаконним.
На їх думку заява представника позивача про ухвалення додаткового рішення підлягає залишенню без розгляду. З налізу матеріалів наданих адвокатом позивачів ОСОБА_7 , а саме копія акту від 14 січня 2025 року із зазначення оплати в сумі 34000 грн. та копії договору не можуть бути безумовною підставою для відшкодування відповідачами витрат позивача на професійну правничу допомогу в такому розмірі, адже він є недоведеним та не відповідає критерію співмірності та розумності, а відтак є завищеними. 
Також зазначають, що в суді першої інстанції проводилось всього три судові засідання, які мали незначну тривалість. Відсутній касовий ордер, в позові не зазначено попередній розрахунок витрат. Копію заяви про ухвалення додаткового рішення апелянтами отримано не було. 
У відзиві на апеляційні скарги  представник позивачів - адвокат Поліщук С.В. проти доводів апеляційних скарг заперечував, просив рішення  Голосіївського районного суду м.Києва від 14 січня 2025 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року залишити без змін, а також вирішити питання розподілу судових витрат під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
В судове засідання з`явився відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Тарасенко І.В., які підтримали подані апеляційні скарги в повному обсязі, просили їх задовольнити, оскаржуване рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В судове засідання з`явився представник позивача - адвокат Поліщук С.В., який проти доводів апеляційних скарг заперечував, просив відмовити у їх задоволенні, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, як законні та обґрунтовані, залишити без змін.
В судове засідання не з`явилась відповідачка ОСОБА_3 , про час дату та місце судового засідання повідомлена належним чином, що підтверджується повернутим до апеляційного суду конвертом з рекомендованим повідомленням «Укрпошти» з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с149). 
Зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання,  перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, щозгідно наявної в матеріалах справи копії довіреності від 10 січня 2017 року, посвідченої консулом Генерального консульства України в Нью-Йорку (Сполучені Штати Америки) та зареєстрованої в реєстрі за №26/17, позивач ОСОБА_1 уповноважила відповідача ОСОБА_2 бути її представником в усіх державних, громадських, господарських та інших органах, установах, підприємствах та організаціях, які знаходяться на території України та за її межами, незалежно від їх юрисдикції, підпорядкування форм власності, галузевої належності, в тому числі органах нотаріату, з усіма необхідними повноваженнями з питань.
Зокрема, представнику було надано повноваження на відчуження, в т.ч. продажу, міни належного ОСОБА_1 рухомого та нерухомого майна, акцій, цінних паперів тощо, укладення договорів купівлі-продажу, а також на відкриття від її імені рахунків в банківських установах, в т.ч. гривневого, валютного та в цінних паперах, на відкриття основних та додаткових карткових рахунків в банківських установах. Також, надавалися повноваження з одержання належного ОСОБА_1 майна, включаючи грошові суми та цінні папери.
Окрім того, відповідно до довіреностей, посвідчених 14 грудня 2017 року консулом Генерального консульства України в Нью-Йорку (Сполучені Штати Америки), зареєстрованих в реєстрі за №2201/17 та №2194/17 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 також уповноважили відповідача ОСОБА_2 бути їх представником в усіх державних та недержавних установах та організаціях (в т.ч. в органах поточної технічної інвентаризації, в центрі надання адміністративних послуг, відповідних органах Міністерства юстиції в т.ч. в органах нотаріату та ін.) з питань продажу належних їм на праві приватної власності часток квартири АДРЕСА_1 , визначаючи ціну та умови на власний розсуд.
16 січня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. було посвідчено за реєстрованим №194 довіреність, видану ОСОБА_5 на ім`я відповідача ОСОБА_2 , зокрема, з правом представлення її інтересів та продажу, за ціну та на умовах представнику відомих, належну їй частину квартири під номером АДРЕСА_1 .
Встановлено, що 12 листопада 2018 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з однієї сторони, від імені яких діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_8 з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В.
Відповідно до пункту 2.1. вищезазначеного договору ціна нерухомого майна становить 2063978,40 грн., що є еквівалентом 74000 доларів США по курсу НБУ на день підписання цього Договору, які сплачені покупцем до підписання цього договору.
Як убачається з матеріалів справи, а також відомостей офіційного веб-порталу судової влади України, у червні 2023 року позивач разом із ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів у розмірі 74000 дол. США, які останній, як представник, впродовж тривалого часу не передає позивачам після укладення і продажу від їхнього імені квартири.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 червня 2023 року по справі №752/11072/23 було відкрито провадження за вказаним вище позовом.
17 листопада 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гапон Т.В. за реєстровим №3624 посвідчено договір дарування 1/4 частки квартири, укладений між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
За змістом пунктів 1, 2, 3 зазначеного договору ОСОБА_2 , як дарувальник, передав безоплатно у власність, а ОСОБА_3 , як обдаровувана, прийняла належну йому на праві приватної власності 1/4 частки двохкімнатної квартири АДРЕСА_2 . Дана частка квартири належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державною адміністрацією Московського району міста Києва 06 жовтня 1997 року. Ціна дару оцінена сторонами у 500000 грн.
Відомості про перехід зазначеної частки квартири у власність відповідача ОСОБА_3 на підставі згаданого договору дарування також містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, витяг з яких наявний у матеріалах справи.
З матеріалів справи, а також відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що 16 вересня 2024 року Голосіївським районним судом міста Києва у цивільній справі №752/11072/23 було ухвалено рішення про задоволення позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в сумі 74000 дол. США.
Хоча відомості про набрання вказаним судовим рішенням законної сили в матеріалів справи відсутні, але за змістом його описової частини вказано, що відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи проти задоволення позовних вимог у цій справі, пояснював, що продаж квартири, яка належить позивачам, відбувся. Позивачі не проживали в України, а тому не було можливості передати їм грошові кошти, він хотів покласти грошові кошти в банк на зберігання, але його пограбували та викрали ці кошти.
У справі, що розглядається, стороною відповідача ОСОБА_2 вказані обставини причин не передачі довірителям отриманих грошових коштів у зв`язку з виконанням доручення, як у судовому засіданні, так і у відзиві на позовну заяву, також не заперечувалися.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із їх доведеності.Відчуження ОСОБА_2 належної йому 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 , на користь своєї матері та відповідача у справі - ОСОБА_3 , за спірним договором дарування, суттєво зменшує його платоспроможність, як кредитора, та тягне неможливість звернення стягнення на майно боржника, а тому суд прийшов до висновку про фраудаторність оспорюваного договору дарування, тобто такого, що вчинений на шкоду кредитору.Відповідачами не надано будь-яких належних доказів на спростування вимог позивача.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як встановлено судом, не заперечується стороною відповідача та не спростовано матеріалами справи, довіреністю від 10 січня 2017 року ОСОБА_1 уповноважила відповідача ОСОБА_2 на відчуження, в т.ч. продажу, міни належного ОСОБА_1 рухомого та нерухомого майна, акцій, цінних паперів тощо, укладення договорів купівлі-продажу, а також на відкриття від її імені рахунків в банківських установах, в т.ч. гривневого, валютного та в цінних паперах, на відкриття основних та додаткових карткових рахунків в банківських установах. 
Також, надавалися повноваження з одержання належного ОСОБА_1 майна, включаючи грошові суми та цінні папери, а також бути її представником в усіх державних, громадських, господарських та інших органах, установах, підприємствах та організаціях, які знаходяться на території України та за її межами, незалежно від їх юрисдикції, підпорядкування форм власності, галузевої належності, в тому числі органах нотаріату, з усіма необхідними повноваженнями з питань.
Зокрема, представнику було надано повноваження на відчуження, в т.ч. продажу, міни належного ОСОБА_1 рухомого та нерухомого майна, акцій, цінних паперів тощо, укладення договорів купівлі-продажу, а також на відкриття від її імені рахунків в банківських установах, в т.ч. гривневого, валютного та в цінних паперах, на відкриття основних та додаткових карткових рахунків в банківських установах. Також, надавалися повноваження з одержання належного ОСОБА_1 майна, включаючи грошові суми та цінні папери.
Окрім того, відповідно до довіреностей, посвідчених 14 грудня 2017 року консулом Генерального консульства України в Нью-Йорку (Сполучені Штати Америки), зареєстрованих в реєстрі за №2201/17 та №2194/17 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 також уповноважили відповідача ОСОБА_2 бути їх представником в усіх державних та недержавних установах та організаціях (в т.ч. в органах поточної технічної інвентаризації, в центрі надання адміністративних послуг, відповідних органах Міністерства юстиції в т.ч. в органах нотаріату та ін.) з питань продажу належних їм на праві приватної власності часток квартири АДРЕСА_1 , визначаючи ціну та умови на власний розсуд.
16 січня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. було посвідчено за реєстрованим №194 довіреність, видану ОСОБА_5 на ім`я відповідача ОСОБА_2 , зокрема, з правом представлення її інтересів та продажу, за ціну та на умовах представнику відомих, належну їй частину квартири під номером АДРЕСА_1 .
Встановлено, що 12 листопада 2018 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з однієї сторони, від імені яких діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_8 з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В.
Відповідно до пункту 2.1. вищезазначеного договору ціна нерухомого майна становить 2063978,40 грн., що є еквівалентом 74000 доларів США по курсу НБУ на день підписання цього Договору, які сплачені покупцем до підписання цього договору.
Факт отримання коштів від продажу квартири, належної позивачам, АДРЕСА_1 відповідачем, підтверджується матеріалами справи, зокрема у відзиві на позовну заяву та у тексті апеляційної скарги, де зазначено, що свої зобов`язання з передачі коштів в сумі еквівалентній 74000 доларів США апелянт не виконав, у зв`язку з викраденням у нього  цих коштів. (а.с. 2 том 2).
Докази виконання відповідачем ОСОБА_2 , свого обов`язку з передачі довірителям одержаних від продажу їхнього нерухомого майна грошових коштів, в матеріалах справи відсутні.
З аналізу матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідач посилався на крадіжку у нього коштів, отриманих від продажу належній позивачам  квартири, проте доказів такого не надано. До апеляційної скарги сторона відповідача надає витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань про реєстрацію 18 березня 2019 року заяви ОСОБА_2 щодо крадіжки у нього невідомими особами грошових коштів у сумі 67250 доларів США.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього частини 1, 3 статті 367 ЦПК України.
Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції приймає нові докази лише у виняткових, виключних винятках, при наявності об`єктивних обставин, що унеможливлювали подання таких доказів у суді першої інстанції. 
Оскільки, відповідачем не заявлено клопотання про приєднання доказів та не наведено належного обґрунтування причини не подання цього листа до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що такий витяг не може бути взятий судом до уваги, як належний та допустимий доказ на підтвердження позиції ОСОБА_2 щодо крадіжки у нього грошових коштів, отриманих від продажу квартири позивачів.
Більше того, сам по собі факт крадіжки, на який посилається відповідач, як на підставу невиконання ним свого зобов`язання з передачі коштів позивачам, у даній справі правового значення немає.
Згідно частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, та його діти (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора. Оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК).
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на той факт, що на момент  ухвалення оскаржуваного рішення та подання цієї апеляційної скарги, відсутнє будь - яке судове рішення, яке набрало законної сили та яким ОСОБА_2 визнаний боржником із відповідним зобов`язанням щодо стягнення з нього грошових коштів, а також ту обставину, що суд першої інстанції вийшов за межі предмету  судового розгляду. 
Щодо таких посилань колегія суддів зазначає наступне.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду розглянув справу № 909/243/18, в якій акцентував увагу на відмінностях між поняттями «предмет спору» та «предмет позову». Зокрема, ВС зазначив, що предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
В справі яка переглядається апеляційним судом, предметом позову є  визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та повернення сторін у первісний стан, а предметом спору - відчуження  майна  ОСОБА_2 з метою уникнення від виконання  зобов`язання з повернення коштів позивачам, отриманих останнім від укладеного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив про наявність відкритого Голосіївським районним судом міста Києва провадження у цивільній справі №752/11072/23 за позовомОСОБА_11 , ОСОБА_10 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, та встановив ту обставину, що після відкриття провадження у справі №752/11072/23 апелянт відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно за безвідплатним договором (договором дарування) своїй матері ОСОБА_3 , будучи при цьому достовірно обізнаним про строки виконання свого зобов`язання щодо повернення довірителям отриманого від продажу їхнього майна та про відкриття судом провадження у справі про стягнення цих грошових коштів.
При розгляді цієї справи колегія суддів не вбачає підтверджених обставин, за яких суд першої інстанції вийшов би за межі предмету цього позову чи висновки суду першої інстанції ґрунтувалися б на презумпції винуватості ОСОБА_2 , як зазначає його представник в апеляційній скарзі. Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Щодо непорушності права власності, яке регламентоване нормами Конституції України, ЦК України та яке на думку апелянта порушено оскаржуваним рішенням, колегія суддів звертає увагу, що в цій  справі досліджується питання наявності ознак фраудаторного правочину, а саме умислу ОСОБА_2 при укладенні договору дарування належної йому 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 своїй матері - відповідачу ОСОБА_3 та повернення сторін у первісний стан, а не питання відчуження цієї частки квартири.А тому і посилання на те, що частка в квартирі де є власник з часткою, не може бути виділена в натурі, продана чи стягнена в якості відшкодування, а підлягає тільки безперервному арешту також є необґрунтованими.
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 750/11492/19 (провадження № 61-4044св21) вказано, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Подібних висновків про визнання недійсним договору купівлі-продажу, що укладений боржником на шкоду кредитору до ухвалення рішення суду про стягнення боргу, Верховний Суд дійшов у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21), зазначивши таке: «…очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів купівлі-продажу) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори купівлі-продажу) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника; встановлені судами обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорювані договори купівлі-продажу є фраудаторними, тобто вчиненими на шкоду кредитору; до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорювані договори як фраудаторні належить момент вчинення договорів (30 квітня 2016 року та 11 травня 2016 року, тобто після відкриття провадження, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засідання у справі № 439/506/16-ц)…».
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора й направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. 
На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. 
За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства(постанова КЦС ВС від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17).
Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності обґрунтованих підстав для задоволення позову в повному обсязі, оскільки по - перше, під час розгляду справи встановлено та ОСОБА_2  визнається факт відсутності виконання нимсвого обов`язку з передачі довірителям одержаних від продажу їхнього нерухомого майна грошових коштів, тобто свідчення беззаперечної обізнаності апелянта з ситуацією, де він є боржником; по - друге - обізнаність  ОСОБА_2 з поданим позовом про стягнення коштів, провадження у якій відкрито ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 червня 2023 року та укладення ним на користь своєї матері ОСОБА_3 договору дарування належної йому 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 , датований 17 листопада 2023 року, тобто після відкриття провадження у справі, де до апелянта пред`явлено вимогу з повернення коштів.
Щодо апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року, колегія суддів зазначає наступне.
Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідачів  на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 000 грн. з кожного, суд першої інстанції з урахуванням вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України вважав заяву представника позивача обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, виходячи із складності справи, тривалості затраченого представником позивача часу, пропорційності витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи.
 Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення (частина друга статті 270 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, 13 травня 2024 року між ОСОБА_1 та адвокатом Поліщуком С. В. укладено договір про надання професійної правничої (правової) допомоги, відповідно до якого адвокат зобов`язується надати професійну правничу (правову) допомогу в об`ємі і на умовах передбачених цим договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання такої допомоги. Сторони погодили, що вартість однієї години роботи адвоката складає 4000 грн.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).
До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч.3 ст.133 ЦПК України).
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
У разі встановлення у договорі фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).
Водночас, слід звернути увагу, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
У постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 Верховний Суд вказав про те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pactasuntservanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Суд, визначаючи суму понесених витрат, має послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи.
Водночас, суд наголошує, що витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до  частин 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 
Отже, з аналізу наведеного вбачається, що представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Поліщуком С.В. у позовній заяві зроблено відповідну заяву щодо витрат позивача на правничу допомогу. Також в судовому засіданні 14 січня 2025 року судом зазначено, що представником позивача до закінчення судових дебатів зроблено заяву про надання доказів витрат позивача на правничу допомогу впродовж 5-денного строку. Згідно штампу реєстрації, така заява з додатками зареєстрована Голосіївським районним судом м. Києва 15 січня 2025 року під номером 3212, тобто в межах 5-денного строку.
На підтвердження суми витрат на правничу допомогу представником позивача надано Акт здачі-приймання фактично виконаних правничих послуг по договору від 13 травня 2024 року, складений 14 січня 2025 року підписаний позивачем та його представником - адвокатом Поліщуком С.В., з якого вбачається, що адвокат здав, а клієнт прийняв послуги професійної правничої (правової) допомоги адвоката у справі №752/10229/24 згідно з описом загальна вартість наданих послуг становить 34 000 грн.
Вартість послуг адвоката з надання консультації, підготовки та подання від імені позивача до Голосіївського районного суду м. Києва позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про: визнання недійсним договір дарування нерухомого майна - 1/4 частки двокімнатної квартири, загальною площею 47,6 кв.м, житловою площею 26,4 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1717607880000, номер відомостей про речове право 52581699, укладений 17 листопада 2023 року між відповідачем-1 ОСОБА_2 та відповідачем-2 ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гапон Т. В. та зареєстрований за № 3624; відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення відповідачу-1 - ОСОБА_2 , частки в праві спільної часткової власності, а саме: 1/4 частки двокімнатної квартири, загальною площею 47,6 кв.м., житловою площею 26,4 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1717607880000, номер відомостей про речове право 52581699; клопотання про витребування доказів; заяви про виконання вимог ухвали суду. Всього використано робочого часу 3 години, вартістю 12 000 грн.
Вартість послуг адвоката щодо безпосереднього представництва клієнта, як позивача, у Голосіївському районному суді міста Києва: прибуття 26 червня 2024 року об 11:30 год. до Голосіївського районного суду м. Києва по справі 752/10229/24 (для участі у підготовчому засіданні). Всього використано робочого часу 0,5 години - 2 000 грн.; прибуття та участь в підготовчому засіданні 22.08.2024 року у Голосіївському районному суді м. Києва по справі 752/10229/24. Всього використано робочого часу 1 година - 4 000 грн.; ознайомлення 10 вересня 2024 року з матеріалами справи 752/10229/24 у Голосіївському районному суді м. Києва. Всього використано робочого часу 0,5 години - 2 000 грн.; прибуття та участь в підготовчому засіданні 26 вересня 2024 року у Голосіївському районному суді м. Києва по справі 752/10229/24. Всього використано робочого часу 1 година - 4 000 грн.; підготовка та подання 26 вересня 2024 року клопотання про приєднання до матеріалів справи вступної та резолютивної частини рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року у справі № 752/11072/23. Всього використано робочого часу 0,5 години - 2 000 грн.; прибуття та участь в судовому засіданні 12 листопада 2024 року у Голосіївському районному суді м. Києва по справі 752/10229/24. Всього використано робочого часу 1 година - 4 000 грн.; прибуття та участь в судовому засіданні 14 січня 2025 року у Голосіївському районному суді м. Києва по справі 752/10229/24. Всього використано робочого часу 1 година - 4 000 грн.
В апеляційній скарзі сторона відповідача посилається на те, що копія акту від 14 січня 2025 року із зазначенням оплати в сумі 34000 грн. та копія договору не можуть бути безумовною підставою для відшкодування відповідачами витрат позивача на професійну правничу допомогу в такому розмірі, адже він є недоведеним та не відповідає критерію співмірності та розумності, а відтак є завищеними. Також зазначає, що ними не отримано копії такої заяви.
Проте, такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції щодо наявності обґрунтованих підстав для задоволення заяви представника позивачки ОСОБА_1 , оскільки така відповідає вимогам, встановленим законом щодо порядку її подання, вартість послуг адвоката, які надані позивачу, є обґрунтованою, а розмір витрат є доведеним належними та допустимими доказами.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду та додаткове рішення першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення та додаткове суду першої інстанції без змін.
Представник  позивача у відзиві на апеляційні скарги  просив  здійснити розподіл судових витрат, стягнувши з відповідачів витрати позивача на професійну правничу допомогу. В судовому засіданні представник позивачів заявив, що вартість професійних послуг, наданих адвокатом позивачу, складає 16000 грн.
На підтвердження таких витрат надані два акти від 18 квітня 2025 року детального опису наданої правничої допомоги по договору  від 13 травня 2024 року. Згідно  акту (надання  правничої допомоги щодо оскарження  відповідачем рішення суду першої інстанції) вартість послуг складає 20000 грн. Адвокатом позивачеві надані наступні послуги:  ознайомлення з матеріалами справи в Київському апеляційному суді 17.04.2025 та апеляційною скаргою ОСОБА_2 , .  на   рішення суду першоїінстанції; підготовка та подання  відзиву  на апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення суду; за згодою адвоката та клієнта до акту також включається участь у судовому засіданні в Київському апеляційному суді.
Згідно акту  (надання правничої допомоги щодо оскарження відповідачами  додаткового рішення суду першої інстанції) вартість послуг складає 12000 грн. Адвокатом позивачеві надані наступні послуги: ознайомлення з матеріалами справи в Київському апеляційному суді 17.04.2025 та апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3   на додаткове рішення суду першоїінстанції; підготовка та подання  відзиву  на апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , ОСОБА_3   на  додаткове рішення; за згодою адвоката та клієнта до акту також включається участь у судовому засіданні в Київському апеляційному суді.
Визначаючи суму витрат, які підлягають стягнення з відповідачів на користь позивача, за надання адвокатом професійної правничої допомоги в апеляційному суді, колегія суддів вважає, що обґрунтованими є 12000 грн., що відповідає принципам розумності, справедливості, зважаючи на позицію позивача як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, позиція сторони позивача є незмінною і не потребувала  багато часу для вивчення апеляційних скарг, складання відзивів. Розгляд справи відбувся в одному судовому засіданні.
Враховуючи, що за договором дарування  позиція дарувальника  є більш активною, ніж обдарованого, колегія суддів дійшла висновку, що З ОСОБА_2 підлягає стягненню 10000 грн., а з ОСОБА_3 2000 грн. в рахунок відшкодування позивачеві витрат на професійну правничу допомогу.
На підставі викладеного та керуючись статей 141, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Тарасенко Ігорем Вікторовичем, залишити без задоволення.
Рішення  Голосіївського районного суду м.Києва від 14 січня 2025 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подану адвокатом Тарасенко Ігорем Вікторовичем, залишити без задоволення.
Додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року залишити без змін.
Стягнути  на користь ОСОБА_1   витрати на професійну правничу допомогу з ОСОБА_2 10000 грн., з ОСОБА_3 2000 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 19 серпня 2025 року.
 
Суддя-доповідач:                                                                  О.І. Шкоріна
 
Судді:                                                                                    Л.Д. Поливач
 
                                                                                               А.М. Стрижеус