ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 липня 2025 року
м. Київ
справа № 148/2/24
провадження № 51 - 5425км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів:                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 квітня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 13 листопада 2024 року щодо 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Дубове Тячівського району Закарпатської області, який проживає в АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст прийнятих судових рішень та обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
Вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 квітня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим та призначено покарання за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 3 ст. 357 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного за вказаним вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 червня 2021 року та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 листопада 2024 року вирок місцевого суду залишено без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.
Суди попередніх інстанцій визнали винуватим ОСОБА_7 у тому, що він у період дії воєнного стану 14 листопада 2023 року у приміщенні банку  по вул. Незалежності,7 в м. Тульчин витягнув з одного із пакетів, належних ОСОБА_8 , поки останній розмовляв із працівником банку, паперовий конверт з грошима у розмірі 4200 грн, які належать ОСОБА_9 , після чого залишив місце вчинення злочину з викраденими коштами. Також того ж дня за наведених обставин ОСОБА_7 викрав паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_9 та довідку до акта огляду МСЕК.
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На думку захисника, надані стороною обвинувачення докази не доводять вини ОСОБА_7 в інкримінованих кримінальних правопорушеннях. Зазначає, що допитані місцевим судом свідки не були очевидцями викрадення. Вважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій про те, що на відеозаписі із банку зображений саме засуджений. Наголошує, що відомості про стан здоров`я ОСОБА_7 давали підстави судам призначити йому менш суворе покарання без ізоляції від суспільства. Вказує, що ухвала апеляційного суду не відповідає положенням ст. 419 КПК.
 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні:
- захисник підтримав вимоги касаційної скарги та просив її задовольнити;
- прокурор заперечив касаційну скаргу та просив відмовити у її задоволенні.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не прибули.
 
Мотиви Суду
Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, пояснення учасників судового провадження, перевірила матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи і дійшла висновку про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, при розгляді касаційної скарги захисника суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
На переконання захисника, винуватість засудженого в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях не доведено поза розумним сумнівом.
Колегія суддів не погоджується з наведеними аргументами та враховує таке.
В оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій в ході визнання винуватості засудженого послалися, зокрема на:
- показання свідка ОСОБА_8 , згідно з якими в день події з банкомату з пенсійної картки своєї матері він зняв 4000 грн та поклав їх до пакета з її документами. Також у свідка були ще свої кошти. Після знайомства з ОСОБА_7 свідок запропонував останньому роботу в селі, на що той погодився, а потім вони разом зайшли в банк, що ОСОБА_8 видали ще кошти. Коли ОСОБА_7 вигнали з банку, то він виявив, що пакетик з грошима у розмірі 4200 грн та документи матері пропали;
- протокол огляду від 30 листопада 2023 року з фотографіями до нього, згідно з яким зафіксовано рух ОСОБА_7 з ОСОБА_8 та як вони заходять до відділення банку, дещо пізніше ОСОБА_7 сам виходить з банку, а в його руках спостерігається предмет, схожий на паперовий конверт, який він оглядає по дорозі та дивиться, що в ньому знаходиться;
- протокол огляду відео від 30 листопада 2023 року, відповідно до якого засуджений та ОСОБА_8 заходять в банк, ОСОБА_8 ставить пакети на підлогу, а ОСОБА_7 заходить з ним та сідає на диван біля виходу; о 14:04 ОСОБА_7 пересідає на диван, який знаходиться поблизу пакетів, взяв до рук пакети, переставив їх до себе, відкривши пакет, оглядав його зміст, поліз рукою всередину; о 14:07 ОСОБА_7 встав з дивану та пішов в напрямку виходу з банку, а з лівої кишені куртки виднівся білий предмет.
- протоколом огляду від 08 грудня 2023 року, згідно з яким в АДРЕСА_2 в трубі біля закинутого будинку було знайдено конверт білого кольору, в якому був паспорт та довідка до акта огляду МСЕК на ім`я потерпілої.
Також суди попередніх інстанцій врахували показання інших свідків ( ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ), які хоч не були очевидцями викрадення, однак їхні показання у сукупності з іншими доказами, наданими органом досудового розслідування, вказують на те, що ОСОБА_7 вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення.
У судових рішеннях також відображено результати слідчих (розшукових) дій, проведених у цьому провадженні, які також обґрунтовано покладено в основу обвинувального вироку щодо засудженого.
Аргументи захисника про те, що на відеозаписі з банку зображений не ОСОБА_7 спростовуються сукупністю зібраних у цьому провадженні доказів, адже обстановка, зафіксована на відеофайлі відповідає перебігу подій, які мали місце перед та під час вчинення цього кримінального правопорушення.
Окрім цього, сторона захисту не заперечує факту знайомства та подальшого перебування того дня засудженого з ОСОБА_8 , з яким вони разом прямували до банку, а тоді заходили в приміщення банку, що відображено на фотографіях, які є додатками до протоколу від 30 листопада 2023 року.
Колегія суддів вважає, що стороною обвинувачення місцевому суду було надано достатньо належних та допустимих доказів, сукупність яких вказує на те, що ОСОБА_7 було вчинено кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 185 КК та ч. 3 ст. 357 КК.
У касаційній скарзі захисник стверджує про суворість призначеного засудженому покарання, яке потрібно відбувати реально, а також про неврахування судами відомостей про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_7 .
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Під час призначення покарання ОСОБА_7 місцевий суд врахував характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, відомості про особу засудженого, який раніше судимий за вчинення злочинів проти власності, вчинив новий тяжкий злочин в період іспитового строку, офіційно не працевлаштований, не відшкодував потерпілій шкоди, участі в громадському житті села не приймає, зловживає спиртними напоями, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває.
Обставин, що пом`якшують покарання, встановлено не було. Обставиною, яка обтяжує покарання, визнано вчинення кримінальних правопорушень особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.
За ч. 4 ст. 185 КК, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі від 5 до 8 років, ОСОБА_7 було призначено 5 років позбавлення волі, тобто у найнижчій межі, а за ч. 3 ст. 357 КК призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік (найнижча межа цього альтернативно визначеного у санкції покарання).
Також судом першої інстанції було обрано найбільш сприятливий спосіб складання покарань за сукупністю кримінальних правопорушень, а саме - шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
З врахуванням вироку від 08 червня 2021 року ОСОБА_7 було призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Колегія суддів вважає, що обраний засудженому розмір покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним кримінальним законом, а враховуючи обставини вчинених кримінальних правопорушень, виправлення засудженого можливе лише за умови ізоляції від суспільства.
Аргумент захисника про неврахування інформації про стан здоров`я засудженого був належним чином перевірений апеляційним судом, який вказав, що доказів наявності хвороб у ОСОБА_7 сторона захисту не надала, однак навіть за їхньої наявності засуджений може отримувати медичну допомогу в умовах тримання під вартою.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали розглядуваної справи не містять вказівки на допущення порушень норм матеріального чи процесуального законів, які б ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих судових рішень.
Зміст ухвали апеляційного суду містить відповіді на усі аргументи апеляційної скарги захисника, у ній наведено ґрунтовний правовий аналіз мотивів, з яких виходив цей суд під час апеляційного перегляду вироку місцевого суду.
Таким чином, за результатами касаційного розгляду колегією суддів не встановлено істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому оскаржувані судові рішення потрібно залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 квітня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 13 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                              ОСОБА_3