ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 р.	Справа № 644/941/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Катунова В.В.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Кривенка Т.С.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Харкова  від 28.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Черняк В.Г., пр. Архітектора Альошина, 7, м. Харків, Харківська, 61007,  по справі № 644/941/25
          за позовом            ОСОБА_1  
          до            ІНФОРМАЦІЯ_1                   
          про скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Індустріального районного суду м. Харкова з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просив суд:
- скасувати постанову №99-1П по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП, винесену 20.01.2025 року т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_2 .
Рішенням Індустріального районного суду м. Харкова від 28.04.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про повне задоволення його позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що у спірній постанові вказано, що 11.11.2024 ІНФОРМАЦІЯ_4 військовозобов`язаному ОСОБА_1 поштовим зв`язком АТ "Укрпошта" була направлена повістка №1119577, яка сформована за допомогою за допомогою Єдиного державного реєстру призовників за місцем його реєстрації. Однак до відзиву на позовну заяву відповідач додав повістку №1119577 від 12.11.2024. Крім того, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення було сформоване 11.11.2024, тобто 11.11.2024 ІНФОРМАЦІЯ_4 засобами поштового зв`язку направив позивачу повістку, яка сформована та підписана 12.11.2024 - за день до її формування і підписання. Враховуючи викладене вважає, що суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин, що мають значення для справи. Також вважає, що рішення прийняте з надмірним формалізмом. Вказує, що він 19.05.2025 отримав відзив на позовну заяву, підготував та відправив відповідь на відзив на позовну заяву на адресу суду 28.04.2025 року, суд її отримав 01.05.2025. Вважає, що хоча відповідь на відзив і була подана з пропущенням строку на її подання, однак у позивача залишалось право на поновлення пропущеного процесуального строку та право на справедливий судовий розгляд, тому рішення прийняте з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення Індустріального районного суду м. Харкова по праві 644/941/25 від 28.04.2025 - залишити без змін. 
Відповідно до ст.268 КАС України у справах, визначених, зокрема ст. 286 КАС України, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Судом оприлюднено на веб-порталі судової влади України ухвалу про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Відповідно до ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 11.01.2025 офіцером мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 лейтенантом ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення № 99-1 стосовно ОСОБА_1 , в якому зазначено, що 11.01.2025 о 17 год. 00 хв було встановлено факт порушення законодавства про мобілізаційну підготовку і мобілізацію відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69 «Про загальну мобілізацію», №741/2024 від 28.10.2024 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації». Так, 11.11.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_4 військовозобов`язаному ОСОБА_1 поштовим зв`язком АТ «Укрпошта» була направлена повістка № 1119577, яка сформована за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, за місцем його реєстрації (проживання), а саме: АДРЕСА_1 про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 на 15.10.2024 року об 11.00 год. для звірки військово-облікових даних. 20.11.2024 року повістка № 1119577 була повернута до ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 за вказаною адресою. Відповідно до п.41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, який затверджений постановою КМУ від 16.05.2024 року №560 вбачається, що належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розсліду вальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних. Таким чином, ОСОБА_1 був оповіщений належним чином про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: на 25.11.2024 року о 14.00 год., однак у вказаний час до ІНФОРМАЦІЯ_3 не з`явився, про поважні причини неявки не повідомив, чим порушив ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у зв`язку з чим вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП.
20.01.2025 о 15.00 год. відбувся розгляд справи про адміністративне правопорушення, вчинене громадянином ОСОБА_1 , на якому позивач був присутній особисто.
20.01.2025 т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_2 винесено постанову №99-1П, якою на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 17000 грн. за ч.3 ст.210-1 КУпАП. Копію постанови отримано ОСОБА_1 20.01.2025 особисто.
Не погодившись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено належними, достатніми та допустимими доказами, законність оскарженої постанови, постанова винесена у межах повноважень відповідача, в порядку та спосіб визначений КУпАП із дотриманням встановленої процедури та з урахуваннях усіх обставин справи.
Перевіряючи правомірність прийняття постанови про накладення адміністративного стягнення, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує її протиправність та незаконність, в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.
Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень про приписку до призовних дільниць, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначено Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Згідно із частиною 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.
Відповідно до статей 17, 65 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту) (частина 5 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію передбачено статтею 210-1 КУпАП.
Згідно частин 1, 3 статті 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію - тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.
У зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, 25.02.2022 Президентом України видано Указ «Про загальну мобілізацію» № 69/2022, строки якого неодноразового продовжувалась.
Саме з періоду оголошення Президентом України рішення про мобілізацію законодавець пов`язує настання особливого періоду під час якого громадянами України зобов`язуються виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває  на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується витягом з військово-облікового документу  (а.с.10).
Відповідно до копії паспорту позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, за даними оскаржуваної постанови   ОСОБА_1 будучи оповіщений належним чином про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме на 25.11.2024 о 14 год. 00 хв. у вказану дату та час без поважних причин не з`явився за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно до повістки № 1119577.
Матеріали справи містять повістку №1119577 на ім`я ОСОБА_1 про необхідність явки 25.11.2024 на 14:00 годину до ІНФОРМАЦІЯ_3 для уточнення даних, яка 12.11.2024 направлена засобами поштового зв`язку за адресою зареєстрованого місця проживання позивача: АДРЕСА_1 ., що підтверджується описом вкладення до рекомендованого поштового відправлення №0610205676344 та повернулася на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 20.11.2024  з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с. 43-45).
В подальшому, 11.01.2025 офіцером мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 лейтенантом ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення № 99-1 стосовно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Складення протоколу від 11.01.2025 відбулось без присутності ОСОБА_1 .
Винесення постанови відбувалось за особистої участі   ОСОБА_1 , про що свідчить його підпис про отримання копії постанови.
Обґрунтовуючи протиправність притягнення до адміністративної відповідальності, позивач зазначав, що повістка №1119577 йому не вручалась, з Укрпошти повідомлень він не отримував, тому твердження відповідача про належне вручення є помилковим.
Отже, спірним питанням у даному випадку є питання здійснення відповідачем належного виклику позивача до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Як встановлено матеріалами справи, повістка №1119577 надіслана на адресу позивача засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» та повернута 20.11.2024 до відправника з відміткою про відсутність адресата за адресою: АДРЕСА_1 .
Процедура оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, їх прибуття до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин Збройних Сил, інших військових формувань, Центрального управління або регіонального органу СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів визначена Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560.
Відповідно до п. 28 Порядку № 560 виклик громадян до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки чи їх відділів, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ під час мобілізації здійснюється шляхом вручення (надсилання) повістки (додаток 1).
Зокрема, абз. 3 пп. 2 ст. 41 вказаного Порядку, визначено, що належним підтвердженням оповіщення військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки є у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку день поставлення у поштовому повідомленні, зокрема, відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.
Таким чином, ОСОБА_1 з урахуванням вимог абз. 3 пп. 2 ст. 41 Порядку № 560, був належним чином повідомлений за адресою проживання, яка збігається з адресою, зазначеною у паспорті про явку до ІНФОРМАЦІЯ_3 25.11.2024 року о 14:00 годині.
Щодо доводів апелянта про те, що містяться розбіжності у тексті постанови щодо дати формування повістки про виклик та зазначення у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, колегія суддів зазначає наступне.
Як убачається з тексту повістки  №1119577 про виклик ОСОБА_1 на 25.11.2024 о 14:00 год.  для уточнення даних, остання підписана 12.11.2024 року (а.с. 43).
Відповідно до опису вкладення рекомендованого поштового відправлення № 0610205676344  повістка  №1119577 від 12.11.2024 про виклик ОСОБА_1 направлена на адресу: АДРЕСА_1 . - 12.11.2024 (а.с. 44).
Згідно з  рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0610205676344 датою направлення вказано 11.11.2024.
Слід зауважити, що адреса позивача, на яку було направлено повістку №1119577  збігається із зареєстрованою адресою місця проживання позивача, зазначеною у копії паспорта позивача.
Отже, фактично направлення повістки №1119577 відбулося за належним адресом, повістка направлена 12.11.2024, що підтверджується описом вкладення рекомендованого поштового відправлення № 0610205676344 та після проставлення 20.11.2024 відмітки про відсутність адресата за вказаною адресою повернулась на адресу відправника.
Стосовно доводів позивача про розбіжності у тексті постанови щодо дати формування повістки про виклик та зазначення у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправленні, колегія суддів зазначає, що при наданні оцінки процедурним порушенням, які були допущені суб`єктом владних повноважень при вчиненні вказаних у позові дій, суд бере до уваги співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може бути наслідком скасування правильного по суті рішення».
Межею, що розділяє істотне порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий». При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.
Інакше кажучи, за принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Зокрема, не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму.
У даній справі суд констатує, що під час розгляду справи не було встановлено таких процедурних порушень, які б могли вплинути на кінцевий результат розгляду відповідачем питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Судом не встановлено порушень з боку відповідача під час винесення спірної постанови по справі про адміністративне правопорушення, які б давали підстави вважати вину позивача у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП недоведеною.
Доводи позивача про порушення судом норм процесуального права у зв`язку з тим, що суд першої інстанції не поновив строк на подання відповіді на відзив на позовну заяву, колегія судів відхиляє та зазначає, що матеріалами справи встановлено, що позивач, будучи належним чином оповіщеним про час та місце розгляду справи на 28.04.2025 року та заздалегідь отримавши відзив на позовну заяву тільки в день розгляду справи засобами поштового зв`язку направив на адресу суду відповідь на відзив на позовну заяву, жодних заяв та клопотань до суду не подавав.
Крім того, як вбачається з відповіді на відзив на позовну заяву, яка наявна в матеріалах справи, остання не містить таких доводів, які б могли вплинути на результат розгляду справи судом першої інстанції та наявність підстав для скасування спірної постанови, таким чином колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що у даному випадку за наявності фактичного складу адміністративного правопорушення, але за наявності окремих недоліків (описок) в тексті постанови по справі про адміністративне правопорушення, така не може бути скасована з формальних підстав.
Таким чином, з урахуванням наведеного вище, підтвердженим є факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а тому складання постанови уповноваженим органом про притягнення його до адміністративної відповідальності, є правомірним, тому підстави для її скасування відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідач діяв правомірно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України, а оскаржувана постанова є обґрунтована, та не підлягає скасуванню.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 28.04.2025 року по справі № 644/941/25 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Враховуючи викладене, колегія судів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду міста Харкова від 28.04.2025 по справі № 644/941/25  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		В.В. Катунов	
Судді	   	З.Г. Подобайло    І.С. Чалий