УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
20 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 753/940/24
провадження № 61-10467ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М., 
Фаловської І. М.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанови Київського апеляційного суду від 29 липня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до   ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення доказів.
Постановою Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви ОСОБА_2 про забезпечення доказів.
Протокольною ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року відмовлено у долученні заяви   ОСОБА_2 про зміну предмету позову та повернуто її.
Постановою Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року клопотання ОСОБА_1 про розгляд апеляційної скарги з викликом учасників справи залишено без задоволення. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Протокольну ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року про повернення заяви про зміну предмету позову скасовано та направлено справу для продовження розгляду заяви ОСОБА_2 про зміну предмету позову.
12 серпня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний Суд» направив до Верховного Суду касаційну скаргу на постанови Київського апеляційного суду від 29 липня 2025 року.
У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані постанови апеляційного суду та залишити в силі ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви про зміну предмету позову, дійшов помилкового висновку, оскільки позовні вимоги в новій редакції за своєю суттю є з`явленням нових позовних вимог. Апеляційний суд не врахував правові висновки, висловлені в постановах від 10 грудня 
2019 року у справі № 923/1061/18, від 23 січня 2020 року у справі 
№ 925/186/19, від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19.
Згідно із частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.
Щодо оскарження постанови Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року, за наслідками перегляду ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року про відмову у задоволенні заяви 
про забезпечення доказів, слід зазначити наступне.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно із пунктом 2 частини першою статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України як і пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.
Право на апеляційне оскарження окремо від рішення суду ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні доказів у справі визначене пунктом 2 частини першої статті 353 ЦПК України. Водночас, право на касаційне оскарження як ухвали суду першої інстанції про забезпечення доказів, так і постанови суду апеляційної інстанції, прийнятої за результатами апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції, процесуальний закон не визначає.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року). 
Оскільки постанова Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року, яка прийнята за наслідками перегляду ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року про відмову у задоволенні заяви, 
не підлягає оскарженню в касаційному порядку відповідно до
 пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на вказане судове рішення.
Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Відтак, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (рішення у справі «Пелевін проти України», заява 
№ 24402/02, від 20 травня 2010 року). 
Отже, у Верховного Суду є право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у пункті 1 частини другої статті 394 ЦПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами цивільного судочинства.
Подібні висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 13 жовтня 
2022 року у справі № 758/18100/21 (провадження № 61-9946ск22), від 10 травня 2023 року у справі № 196/1186/18 (провадження № 61-6023ск23) та від 23 травня 2023 року у справі № 761/8893/22 (провадження 
№ 61-7534ск23).
Щодо оскарження постанови Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року за наслідками перегляду протокольної ухвали Дарницького районного суду від 12 червня 2025 року про повернення заяви про зміну предмету позову слід зазначити наступне.
Частиною третьою статті 49 ЦПК України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Відповідно до частини першої статті 189 ЦПК України передбачено, що завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів;           5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.
Згідно з частиною другою вказаної вище статті, підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.
У справі, що переглядається, ухвалою Дарницького районного суду 
м. Києва від 31 січня 2024 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання, яке було закрито лише ухвалою 
від 12 червня 2025 року.
Позивач звернулася із заявою про зміну предмету позову 24 квітня 
2024 року, тобто у строк, передбачений законом для вчинення відповідної процесуальної дії.
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).
Подібні висновки, викладені Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин (пункт 95).
Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем (див. постанову Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 909/243/18).
Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається (див. постанову Великої Палати Верховного Суду 
від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).
Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.
Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 
3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.
У справі, що переглядається, заявлено позов про поділ майна подружжя. Підставою такого позову позивач визначила те, що вона із відповідачем перебувала у шлюбі, протягом якого вони набули у власність ряд рухомого й нерухомого майна. Оскільки таке майно зареєстровано на відповідача, а шлюб між сторонами розірвано, права позивачки на частину (половину) цього майна порушено й підлягають захисту шляхом поділу спільного майна подружжя.
Апеляційний суд зауважив, що обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (підставою позову), є саме набуття спірного майна в період шлюбу за спільні кошти і саме з цих підстав позивач вважає, що має право на половину спірного майна.
Подавши заяву про зміну предмету позову, позивач вказану підставу не змінила і так само стверджує про набуття спірного майна в період шлюбу за спільні кошти.
Натомість, змінився предмет позову, оскільки тепер позивач просить в порядку поділу майна подружжя: 1) визнати за нею право власності на один зі спірних автомобілів та компенсувати половину від вартості інших автомобілів, що були продані відповідачем після подачі позову; 2) визнати за нею право на частину депозитного рахунку відповідача в іншому банку; 3) визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, лише в частині вказівки в договорі, що відповідач придбав квартиру в особисту власність за власні кошти.
Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що доповнення позову вимогою про компенсацію коштів за належну позивачу частку у спільному майні не можна розглядати як зміну підстав позову, оскільки змінилася лише форма матеріально-правової вимоги щодо визнання права власності на половину спірних автомобілів, які після подачі позову були продані відповідачем.
Так само не є зміною підстав позову вказівка на інший (додатковий) рахунок відповідача в банку, право власності на половину в якому просить визнати за собою позивач.
Зрештою, не є зміною підстав позову заявлення додаткової вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині придбання квартири відповідачем за власні кошти в особисту власність з огляду на таке.
Дійсно, вимога про визнання недійсним договору, заявлена на підставі статей 203, 215 ЦК України, як це вважав суд першої інстанції, становило б також і зміну підстав позову, однак суд першої інстанції не врахував, що позивач просить визнати недійсним договір лише в частині вказівки у ньому про те, що квартира придбавається відповідачем за власні кошти в особисту власність.
Оскільки обставина набуття майна у спільну сумісну власність входить в предмет доказування в справі про поділ майна, то доповнення позову в цій частині входить до того ж предмету спору, заявленого з тих же підстав.
Відповідно до частини першої статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Позивач лише просить суд дослідити правомірність (законність та обґрунтованість) вказівки в цьому договорі на те, що квартира придбавається за особисті кошти відповідача, оскільки позивач вважає, що спірна квартира також є спільним сумісним майном та підлягає поділу в межах цієї справи.
Апеляційний суд правильно зауважив, що у спорі про поділ майна подружжя до обставин, що підлягають з`ясування входить, зокрема, джерело коштів, за які придбавалося майно в період шлюбу, а тому саме в межах справи про поділ майна подружжя позивач може довести факт придбання спірної квартири за спільні кошти та спростувати вказівку в договорі 
купівлі-продажу такої квартири на те, що вона придбавається відповідачем за власні кошти в особисту власність.
Заявлення окремого позову про визнання недійсним частини договору порушуватиме принцип процесуальної економії й призводить до фрагментації спору, що не сприятиме завданню цивільного судочинства.
Вказана вимога спрямована виключно на усунення формальної перешкоди (посилання в договорі на придбання квартири за особисті кошти відповідача), яка заважає реалізувати первісну мету - поділу, зокрема цієї квартири. Заявлена вимога не має самостійної матеріально?правової мети, оскільки її зміст обмежується підтвердженням спільного режиму майна.
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд під час прийняття оскаржуваної постанови не врахував правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 10 грудня 2019 року у справі № 923/1061/18, 
від 23 січня 2020 року у справі № 925/186/19, від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19 є необґрунтованими, оскільки обставини в цих справах та справі, що переглядається не є подібними. 
У постанові Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19 встановлено, що позовні вимоги у збільшеній його частині жодним чином не пов`язані, ані з предметом, ані з підставами позову в первісній редакції. При цьому заява позивача про збільшення позовних вимог є фактично поданням окремого позову із іншим предметом та підставами позову, що виключає можливість розгляду поданої позивачем заяви в якості збільшення розміру заявлених позовних вимог. 
Натомість, у справі, що переглядається, вимога про визнання недійсним договору в частині стосується тієї ж квартири, що була предметом первісних позовних вимог та спрямована на обґрунтування тих же підстав, що були заявлені у первісному позові.
У постановах  Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі 
№ 923/1061/18 та від 23 січня 2020 року у справі № 925/186/19 зазначено, що доповнення немайнового позову (про визнання договору недійсним) майновою вимогою про стягнення коштів є не збільшенням позовних вимог, а є пред`явленням нового позову із іншим предметом та підставами позову, що виключає можливість розгляду поданої позивачем заяви як збільшення розміру заявлених позовних вимог.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосовування судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанови Київського апеляційного суду від 29 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                              В. М. Ігнатенко
                                                                                                     О. М. Ситнік
                                                                                                     І. М. Фаловська