ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року	Львів	Справа № 380/15516/24 пров. № А/857/20682/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                                            Запотічного І.І.,
суддів:                                                                                Довгої О.І., Шинкар Т.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові  апеляційну скаргу Західного офісу Держаудитслужби на рішення  Львівського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2025року (суддя Клименко О.М.,  ухвалене в м.Львові о 10:00, повний текст складений 14.04.2025 року) у справі № 380/15516/24 за адміністративним позовом Національного університету «Львівська політехніка» до Західного офісу Державної аудиторської служби України  про визнання протиправною та скасування вимоги в частині, - 
                                                            ВСТАНОВИВ:
19.07.2024 року позивач – Національний університет «Львівська політехніка»  (Позивач/НУ «Львівська політехніка») звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Західного офісу Державної аудиторської служби України (Відповідач/ Західний офіс ДАСУ), в якому, просив: 
- визнати протиправною (незаконною) та скасувати Вимогу «Про усунення порушень законодавства» № 131303-14/4805-2024 від 18.06.2024 року, складену Західним офісом Державної аудиторської служби України щодо Національного університету «Львівська політехніка» в частині щодо:
- вимоги забезпечити вжиття заходів щодо відшкодування (в т.ч., але не виключно шляхом повернення, стягнення) понесених збитків та їх перерахування до 0 державного бюджету із врахуванням вимог ст. 15, 16, 1166, 1212 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-IV;
- вимоги забезпечити вжиття заходів (в т.ч., але не виключно шляхом повернення, стягнення) щодо отримання компенсації за недоотримане Університетом житло площею 15,58 кв. м на суму 594,67 тис. гри із врахуванням вимог ст. 193, 216-229 ГКУ, ст. 610-625 ЦКУ або отримання відповідного об`єкта нерухомості;
- пропозиції забезпечити вжиття заходів щодо відображення в бухгалтерському обліку університету студентського навчально-спортивного комплексу (стадіон), зведеного за договором на будівництво від 11.01.2006 № 10/1-333;
- вимоги надалі вживати заходи щодо укладення договорів із врахуванням ч. 1 ст. 67 ГКУ, адже відносини з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів, та не допускати проживання сторонніх осіб на безоплатній основі, а також дотримуватися вимог Порядку №228;
- пропозиції в подальшому при плануванні потреби у бюджетних коштах враховувати вимоги Порядку №228;
- вимоги вжити заходи щодо використання за цільовим призначенням земельної ділянки площею 1028,74 кв.м вартістю 547,26 тис. грн, що належать Університету на праві постійного користування та розгляду питання щодо демонтажу незаконно встановленого майна відповідно до вимог законодавства;
- пропозиції привести у відповідність до вимог Порядку № 296 Договору від 11.01.2006 № 10/1-333, а також Додаткових договорів до нього від 08.07.2019, 27.01.2023 та 21.05.2024;
- вимоги вжити заходи щодо приведення у відповідність до законодавства питання використання частини земельної ділянки, зокрема передачі її частин площею 1,0966 га, на яких розташовані багатоквартирні будинки, що введені в експлуатацію, в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03.04.2025 року позов задоволено частково.   Визнано протиправною та скасовано Вимогу «Про усунення порушень законодавства» № 131303-14/4805-2024 від 18.06.2024 Західного офісу Державної аудиторської служби України в частині щодо: 
- вимоги забезпечити вжиття заходів щодо відшкодування (в т.ч., але не виключно шляхом повернення, стягнення) понесених збитків та їх перерахування до державного бюджету із врахуванням вимог ст. 15, 16, 1166, 1212 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-IV;
- вимоги забезпечити вжиття заходів (в т.ч., але не виключно шляхом повернення, стягнення) щодо отримання компенсації за недоотримане Університетом житло площею 15,58 кв.м на суму 594,67 тис. грн із врахуванням вимог ст. 193, 216-229 ГКУ, ст. 610-625 ЦКУ або отримання відповідного об`єкта нерухомості;
- вимоги надалі вживати заходи щодо укладення договорів із врахуванням ч. 1 ст. 67 ГКУ, адже відносини з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів, та не допускати проживання сторонніх осіб на безоплатній основі, а також дотримуватися вимог Порядку №228;
- вимоги вжити заходи щодо використання за цільовим призначенням земельної ділянки площею 1028,74 кв.м вартістю 547,26 тис. грн, що належать Університету на праві постійного користування та розгляду питання щодо демонтажу незаконно встановленого майна відповідно до вимог законодавства;
- пропозиції привести у відповідність до вимог Порядку № 296 Договору від 11.01.2006 № 10/1-333, а також Додаткових договорів до нього від 08.07.2019, 27.01.2023 та 21.05.2024;
- пропозиції вжити заходів щодо приведення у відповідність до законодавства питання використання частини земельної ділянки, зокрема передачі її частин площею 1,0966 га, на яких розташовані багатоквартирні будинки, що введені в експлуатацію, в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Також стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Західного офісу Державної аудиторської служби України) на користь Національного університету «Львівська політехніка» 3028,00 грн сплаченого судового збору.  
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, його оскаржив відповідач  Західний офіс Держаудитслужби, подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав,  покликаючись на невірне встановлення судом першої інстанції обставин у справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 03.04.2025 року та постановити нове, яким  в задоволенні позову відмовити.   
Позивач  Національний Університет «Львівська політехніка»  з підстав наведених у відзиві на  апеляційну скаргу не погоджується з доводами апелянта, вважає їх необгрунтованими, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, враховуючи те, що клопотання від учасників справи про розгляд справи за їх участю відсутні, то суд розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.   
Заслухавши суддю-доповідача,  обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву дослідивши матеріали справи, суд приходить до  висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п.1.3.1.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Західного офісу Державної аудиторської служби на I квартал 2024 року проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Національного університету «Львівська політехніка» та його 4 відокремлених структурних підрозділів без права юридичної особи, зокрема, «Техніко-економічний фаховий коледж Національного університету «Львівська політехніка», «Технічний фаховий коледж Національного університету «Львівська політехніка», «Автомобільно-дорожній фаховий коледж Національного університету «Львівська політехніка» та «Коломийський політехнічний фаховий коледж Національного університету «Львівська політехніка» за період з 01.01.2021 по 31.12.2023, результати якої оформлено Актом ревізії №131303-21/03 від 24.05.2024 року (далі – Акт ревізії). 
Не погодившись із деякими висновками та зауваженнями ревізії, викладеними в Акті ревізії № 131303-21/03 від 24.05.2024, Національним університетом «Львівська політехніка» надано Західному офісу Державної аудиторської служби України заперечення до Акту ревізії.
Західним офісом Державної аудиторської служби України 18 червня 2024 року  складено Висновок на заперечення (зауваження), які надійшли 11.06.2024 року до акту ревізії фінансово-господарської діяльності Національного університету «Львівська політехніка», в якому зазначено про те, що Західним офісом Державної аудиторської служби України не враховано надані Університетом зауваження (заперечення) щодо викладених в акті ревізії порушень фінансово-господарської діяльності.
26 червня 2024 року Національним університетом «Львівська політехніка» отримано від Західного офісу Державної аудиторської служби України Вимогу «Про усунення порушень законодавства» № 131303-14/4805-2024 від 18.06.2024 року, в якій відповідачем, серед іншого наведено вимоги та пропозиції наступного змісту: забезпечення вжиття заходів щодо відшкодування (в т.ч., але не виключно шляхом повернення, стягнення) понесених збитків та їх перерахування до державного бюджету із врахуванням вимог ст. 15, 16, 1166, 1212 Цивільного кодексу України; забезпечення вжиття заходів (в т.ч., але не виключно шляхом повернення, стягнення) щодо отримання компенсації за недоотримане Університетом житло площею 15,58 кв. м на суму 594,67 тис. грн із врахуванням вимог ст. 193, 216-229 ГКУ, ст. 610-625 ЦКУ або отримання відповідного об`єкта нерухомості; забезпечення вжиття заходів щодо відображення в бухгалтерському обліку університету студентського навчально-спортивного комплексу (стадіон), зведеного за договором на будівництво від 11.01.2006 № 10/1-333; подальшого вжиття заходів щодо укладення договорів із врахуванням ч. 1 ст. 67 ГКУ, адже відносини з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів, та не допускати проживання сторонніх осіб на безоплатній основі, а також дотримуватися вимог Порядку №228; врахування в подальшому при плануванні потреби у бюджетних коштах вимоги Порядку №228; вжиття заходів щодо використання за цільовим призначенням земельної ділянки площею 1028,74 кв.м вартістю 547,26 тис. грн, що належать Університету на праві постійного користування та розгляду питання щодо демонтажу незаконно встановленого майна відповідно до вимог законодавства; приведення у відповідність до вимог Порядку № 296 Договору від 11.01.2006 № 10/1-333, а також Додаткових договорів до нього від 08.07.2019, 27.01.2023 та 21.05.2024; вжиття заходів щодо приведення у відповідність до законодавства питання використання частини земельної ділянки, зокрема передачі її частин площею 1,0966 га, на яких розташовані багатоквартирні будинки, що введені в експлуатацію, в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.
Не погоджуючись із даною вимогою у наведеній частині, позивач звернувся в суд з даним позовом. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, предметом спору у даній справі є правомірність прийняття Західним офісом Державної аудиторської служби України Вимоги «Про усунення порушень законодавства» № 131303-14/4805-2024 від 18.06.2024 року щодо Національного університету «Львівська політехніка» в частині.
Згідно статті 1 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-XII «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі - Закон № 2939-XII) здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).
Відповідно до ч.1 статті 2 Закону № 2939-XII  головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, в тому числі суб`єктах господарювання, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток) належить суб`єктам господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.
За приписами частини першої статті 4 Закону № 2939-XII інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.
Згідно пункту 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2016 року № 43 (далі - Положення № 43) Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Відповідно до пункту 6 Положення № 43 Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.
Вказані положення кореспондуються з пунктами 7 та 10 статті 10 Закону № 2939-XII, за приписами яких органу державного фінансового контролю надається право: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Пунктом 7 Положення № 43 передбачено, що Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
За змістом пункту 2 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 550) інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.
Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 550, планові та позапланові виїзні ревізії проводяться органами державного фінансового контролю відповідно до Закону та цього Порядку. Планові виїзні ревізії проводяться відповідно до планів проведення заходів державного фінансового контролю, затверджених в установленому порядку, позапланові виїзні ревізії - за наявності підстав, визначених Законом.
Згідно з пунктом 50 Порядку № 550 за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи державного фінансового контролю вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю; порушення перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.
Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 КАС  індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №820/3534/16 дійшла висновку, що спір про правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, є публічно-правовим та підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції. У цій постанові також було зазначено, що такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України у постанові від 23 лютого 2016 року у справі №818/1857/14, від якої Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу.
Відтак суд першої інстанції вірно зазначив, що правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема, обов`язки для її адресата, а тому наділена рисами правового акту індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.
З метою дотримання завдань і основних засад адміністративного судочинства суди, які розглядали справу і наділені процесуальними повноваженнями встановлювати і оцінювати фактичні обставини справи, об`єктивно мали право перевірити обґрунтованість доводів позивача щодо дотримання органом фінансового контролю законності при прийнятті спірної вимоги, а також обґрунтованість доводів контролюючого органу щодо того чи породжує ця вимога права і обов`язки позивача.
У контексті цього питання варто зауважити, що Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2018 року у справі №822/2087/17 зазначив, що висновок суду про те, що збитки контролюючим органом можуть бути стягнуті лише в ході відповідного судового процесу (а не шляхом пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги), не спростовує того, що «законна вимога» контролюючого органу, як індивідуально-правовий акт, повинна відповідати вимогам закону в частині її змісту і форми. Саме аналіз змісту вимоги контролюючого органу свідчить про те, чи такі вимоги дотримано та чи породжує така вимога права і обов`язки для підконтрольної установи. З проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), висновується, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їхніх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.
Та обставина, що законодавство прямо передбачає порядок реалізації окремо взятого завдання чи функції контролюючого органу, зокрема, стягнення збитків у судовому порядку на підставі пункту 10 частини першої статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», з якою кореспондується пункт 50 Порядку №550, жодним чином не відміняє чи спростовує того, що всі рішення, дії чи бездіяльність органів державного фінансового контролю, прийняті або здійснені при реалізації ними їхніх владних управлінських функцій, можуть бути окремим предметом судового розгляду при поданні відповідного адміністративного позову.
Адже, за своєю правовою природою реалізація контролюючим органом компетенції в частині пред`явлення обов`язкових до виконання вимог і в частині здійснення процедури стягнення заподіяних збитків передбачає наявність різних, окремих, незалежних процедур.
Вказану правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема, у постановах від 22 жовтня 2020 року у справі № 820/3089/17, від 31 травня 2021 року у справі № 826/18686/16, від 31 серпня 2021 року у справі № 160/5323/20, від 02 листопада 2021 року у справі № 420/6808/19, від 12 травня 2022 року у справі № 620/4169/20, від 22 грудня 2022 року у справі № 826/13003/17.
Законність і правильність обчислення розміру визначення збитків, зазначених у цій частині, може бути предметом перевірки у судовому порядку за позовом органу фінансового контролю до винних осіб, а не у справі за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.
Однак, оскарження у судовому порядку індивідуально-правового акта, яким у цьому випадку є вимога Держаудитслужби, є гарантованим правом підконтрольного органу в розрізі завдань та принципів адміністративного судочинства.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21 березня 2023 року у справі № 560/4370/22, від 23 листопада 2023 року у справі № 560/7524/22.
Як вірно встановлено судом першої інстанції предметом судового контролю у даній справі є вимога Західного офісу Державної аудиторської служби України «Про усунення порушень законодавства» № 131303-14/4805-2024 від 18.06.2024 року щодо Національного університету «Львівська політехніка», а також встановлення правомірності та обґрунтованості висновків контролюючого органу, які стали підставою для складення спірної вимоги в частині. Як слідує зі змісту вказаної вимоги, вона частково сформована Західним офісом Держаудитслужби задля вжиття дій Національним університетом «Львівська політехніка» на відшкодування шкоди (збитків), заподіяних державному бюджету. Вимога містить застереження, що її невиконання є підставою для звернення до суду в інтересах держави, що лише підкреслює її обов`язковий характер.
З врахуванням наведеного колегія суддів апеляційного суду  погоджується з судом першої інстанції щодо наявності у позивача права на оскарження цієї вимоги в судовому порядку.
Разом з тим посилання відповідача на постанови Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду не вказують на відмінне правозастосування у цій справі, оскільки ці постанови не містять висновків про відсутність у підконтрольної установи права на оскарження у судовому порядку вимоги органу державного фінансового контролю про усунення порушень, за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.
Законність і правильність обчислення розміру визначення збитків, зазначених у цій частині, може бути предметом перевірки у судовому порядку за позовом органу фінансового контролю до винних осіб, а не у справі за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.
Разом з тим, оскарження у судовому порядку індивідуально-правового акта, яким у цьому випадку є вимога Держаудитслужби, є гарантованим правом підконтрольного органу в розрізі завдань та принципів адміністративного судочинства.
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 560/4370/22.
Отже, наведене в сукупності не виключає права підконтрольної установи на перевірку оскаржуваної вимоги в судовому порядку.
З огляду на наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про безпідставність тверджень відповідача про те, що спірна вимога не породжує безпосередньо права та обов`язки для позивача, а у разі незгоди із запропонованою сумою до відшкодування, позивач зможе надати свої заперечення щодо її стягнення саме у межах судового провадження, ініційованого контролюючим органом, а не в межах цієї справи.
Щодо доводів відповідача, що така обставина як відсутність у вимозі конкретного способу її виконання не свідчить про її протиправність та не може бути підставою для скасування, колегія суддів  зазначає  наступне.
Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їхня обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Спонукання позивача самостійно визначити на підставі невизначених норм, які саме заходи слід вжити для усунення виявлених порушень, в свою чергу, може призвести до нового можливого порушення позивачем чинного законодавства. Зазначене є порушенням вимог закону в частині змісту вимоги як акту індивідуальної дії.
Зобов`язальний характер вимоги щодо усунення правопорушення свідчить про встановлення цього порушення, так і визначення імперативно обов`язкового, конкретного способу його усунення. Близьких за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10.12.2019 у справі № 160/9513/18 (адміністративне провадження К/9901/31302/19).
Колегія суддів зазначає, що вимога контролюючого органу про усунення виявлених порушень законодавства повинна бути здійснена у письмовій формі, сформована внаслідок реалізації контролюючим органом своєї компетенції (завдань і функцій відповідно до законодавства), містити чіткі, конкретні і зрозумілі приписи на адресу підконтрольного суб`єкту (об`єкту контролю, його посадових осіб), які є обов`язковими до виконання останнім.
Разом з тим, зобов`язання позивача вчиняти невизначені заходи є порушенням відповідачем ст. 2 КАС України, та є безумовною підставою для визнання протиправною та скасування такої вимоги.
Колегія суддів щодо суті встановлених порушень законодавства,  зазначає наступне.
Щодо вимоги відповідача про забезпечення вжиття заходів щодо відшкодування (в т.ч., але не виключно шляхом повернення, стягнення) понесених збитків та їх перерахування до державного бюджету із врахуванням вимог ст. ст. 15, 16, 1166, 1212 Цивільного кодексу України, колегія  суддів  зазначає  наступне.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, аналіз даної вимоги про вжиття заходів щодо відшкодування понесених збитків стосується відшкодування сплати комунальних послуг, спожитих за час розміщення передислокованих до міста Львова із зон проведення бойових дій курсантів та викладачів військових навчальних закладів Збройних Сил України та особового складу військових формувань в приміщеннях відокремлених структурних підрозділів НУ «Львівська політехніка» - Техніко-економічного фахового коледжу та Автомобільно-дорожнього фахового коледжу, та не стосується проживання таких осіб в гуртожитках НУ «Львівська політехніка».
У вимозі «Про усунення порушень законодавства» № 131303-14/4805-2024 від 18.06.2024  року відповідачем зазначено, що відповідно до п. 1.3. Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення ЗСУ, затвердженого наказом Міністерства оборони України №448 від 03.07.2013 року, основними завданнями квартирно- експлуатаційного забезпечення є забезпечення військових частин комунальним послугами та енергоносіями. Водночас, коледжами договори на відшкодування комунальних послуг з квартирно-експлуатаційним управлінням м. Львова не укладались, і відповідно відшкодування комунальних послуг не проводилось.
Крім цього, Західним офісом Держаудитслужби зазначено, що подання до Міністерства освіти і науки України заяв та документів про отримання компенсації на оплату спожитих військовослужбовцями та курсантами за період проживання в гуртожитках відокремлених структурних підрозділів НУ «Львівська політехніка» - Техніко-економічного фахового коледжу та Автомобільно-дорожнього фахового коледжу з березня 2022 року по березень 2024 року комунальних послуг призвело до покриття витрат сторонньої юридичної особи - Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного в частині споживання комунальних послуг в загальній сумі 1384,4 тис. грн, внаслідок чого завдано шкоди (збитків) на вказану суму.
Зі змісту Акта ревізії №131303-21/03 від 24.05.2024 року вбачається, що відповідачем було зроблено висновок про те, що поселені у гуртожитки ВСП «Автомобільно-дорожній фаховий коледж Національного університету «Львівська політехніка» та особового складу в кількості 150 осіб у гуртожитку ВСП «Техніко-економічний фаховий коледж Національного університету «Львівська політехніка» особи не є внутрішньо переміщеними, оскільки належать до особового складу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, юридична адреса та постійне місце розташування якої місто Львів і для ревізії не представлено документів проте, що поселені особи є внутрішньо переміщеними.
Щодо вказаних висновків  відповідача колегія суддів зазначає наступне.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2024 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
Указом Президента України №68/2022 від 24.02.2024 року на виконання Закону України «Про правовий режим воєнного стану» для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку утворено військові обласні адміністрації, зокрема, Львівську обласну військову адміністрацію, та у зв`язку з утворенням яких обласні, Київська міська державні адміністрації та голови цих адміністрацій набувають статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих військових адміністрацій.
Відповідно до  пункту 21 статті 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»  військові адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із, зокрема, вирішення відповідно до законодавства питань, пов`язаних із наданням військовим частинам, установам, закладам освіти Збройних Сил України службових приміщень і жилої площі, інших об`єктів, а також комунально-побутових послуг; здійснення контролю за їх використанням, наданням послуг.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, в березні 2022 року Львівською обласною військовою (державною) адміністрацією прийнято Наказ №29/22 від 20.03.2022 року «Про порядок поселення (розміщення) в гуртожитках закладів освіти», згідно із яким у зв`язку із дією в Україні режиму воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року, пов`язаного з агресією рф проти України, відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та з метою оптимізації процедури поселення (розміщення) фізичних осіб у приміщеннях гуртожитків закладів освіти під час дії правого режиму воєнного стану вказано керівникам закладів професійної (професійно-технічної), фахової, передвищої освіти у Львівській області здійснювати поселення (розміщення) фізичних осіб у приміщеннях гуртожитків відповідних закладів освіти на підставі письмового погодження начальника обласної військової адміністрації або заступника голови військової адміністрації.
Відтак, на виконання вищевказаного наказу НУ «Львівська політехніка» було подано до Львівської ОВА інформацію про фактичну кількість вільних місць в гуртожитках Університету.
В подальшому Львівською обласною військовою (державною) адміністрацією листом «Щодо погодження поселення на безкоштовній основі» погоджено Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного тимчасове поселення на безкоштовній основі особового складу у кількості 150 осіб у гуртожитку ВСП «Автомобільно-дорожній фаховий коледж Національного університету «Львівська політехніка» та особового складу в кількості 150 осіб у гуртожитку ВСП «Техніко-економічний фаховий коледж Національного університету «Львівська політехніка».
Також НУ «Львівська політехніка» було отримано лист Львівської обласної військової (державної) адміністрації №5/36-3524/0/2-22/6-10 від 06.04.2022 року (вх. №65-01- 486 від 06.04.2022 року), в якому зазначається прохання за клопотанням начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного №1459 від 04.04.2022 року розмістити на безкоштовній основі у гуртожитках Університету 800 осіб курсантів і викладачів вищих військових навчальних закладів ЗСУ, передислокованих до м. Львова.
Крім того, НУ «Львівська політехніка» було отримано лист Львівської обласної військової (державної) адміністрації №80нт від 05.04.2022 року (вх. №65-01479 від 05.04.2022 року) з проханням безкоштовного виділення ліжко-місць в гуртожитках НУ «Львівська політехніка» для особового складу військової частини НОМЕР_1 , яка відпрацьовувала заходи для забезпечення оборони України, Університетом було виділено 310 ліжко-місць для поселення в гуртожитках особового складу даної військової частини.
Згідно укладених Договорів між вищевказаними коледжами НУ «Львівська політехніка» (далі - Сторона 1, Коледж) та Національною академією сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (далі - Сторона 2, академія), коледжами в спільне безоплатне користування надано приміщення гуртожитків навчальних закладів.
Згідно п.9.1 цих Договорів, їх укладено до завершення потреби Стороною 2 у використанні майном та розпочинають свою дію з 07 березня 2022 року.
Відповідно до п.п.3.1, 3.2 Договорів, спільне користування майном здійснюється на безоплатній основі. Відшкодування витрат Стороні 1 за комунальні послуги, які були отримані Стороною 2 за час дії цих Договорів, проводиться відповідно до порядку, викладеному в постанові КМУ від 11.03.2022 №261 «Про затвердження Порядку та умов надання компенсації місцевим бюджетам на оплату комунальних послуг, що надаються під час розміщення тимчасово переміщених осіб, у період воєнного стану» зі змінами (далі - Порядок №261).
Згідно статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону, які є підставою для скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це у Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб.
Західним офісом Держаудитслужби зазначено про не підтвердження належності курсантів та викладачів передислокованих з інших областей до міста Львова військових навчальних закладів Збройних Сил України та належність особового складу військової частини НОМЕР_1 до внутрішньо переміщених осіб, оскільки Університетом не представлено для перевірки документів, які підтверджують те, що поселені в гуртожитках Університету особи є внутрішньо переміщеними.
Колегія суддів зазначає, що поселення таких осіб Львівською обласною військовою (державною) адміністрацією в гуртожитки вищевказаних коледжів університету здійснювалось без надання коледжам будь-якої інформації про цих осіб, оскільки це конфіденційна військова інформація, та перевірка на наявність статусу внутрішньо переміщеної особи проводилась безпосередньо ЛОВА. А тому, під час проведення Західним офісом Держаудитслужби України ревізії не могли бути надані документи на підтвердження у поселених осіб статусу внутрішньо переміщених, оскільки відсутній доступ до таких документів.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, такі ж пояснення надані проректором з науково-педагогічної роботи та соціального розвитку НУ «Львівська політехніка» ОСОБА_1 від 24.05.2024 року, у яких вказано, що Університету було відмовлено у наданні персональних даних осіб, які розміщувались у гуртожитках Університету за вказівкою ЛОВА, та відповідальними особами передислокованих військових вищих навчальних закладів ЗСУ до дирекції студмістечка Університету подавалась лише щомісячна інформація про кількість розміщених осіб без надання особових даних.
Вказане підтверджується і матеріалами справи, а саме відомостями щодо розселення внутрішньо переміщених осіб у гуртожитки НУ «Львівська політехніка», зі змісту яких слідує, що університету ЛОВА надавала лише інформацію щодо кількості осіб, які поселяються.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідачем безпідставно не враховані надані пояснення позивача під час проведення ревізії та не враховано, що жодні вимоги законодавства на час розміщення таких осіб не передбачали, що особи, які поселяються у приміщеннях державної власності у зв`язку з їх переміщенням з інших областей через військову агресію на території України, зобов`язані надати установі, яка володіє чи на балансі якої перебувають відповідні приміщення, будь-які документи.
Більше того, відповідно до змісту листів №4411 від 12.07.2024 та №4412 від 12.07.2024 року Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, слідує, що командування академії підтверджує факт проживання особового складу військових формувань, які були евакуйовані з місць проведення бойових дій, на фондах вищевказаних коледжів, та підтверджено статус внутрішньо переміщених осіб особового складу військових Формувань, які були евакуйовані з місць проведення бойових дій, що проживають на фондах коледжів.
Колегія суддів зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України №261 від 11 березня 2022 року затверджено Порядок та умов надання компенсації за спожиті комунальні послуги під час розміщення внутрішньо переміщених осіб у будівлях (приміщеннях) об`єктів державної, комунальної та приватної власності у період воєнного стану, який визначає механізм надання компенсації центральним та місцевим органам виконавчої влади, військовим адміністраціям за спожиті комунальні послуги під час розміщення внутрішньо переміщених осіб у будівлях (приміщеннях) об`єктів державної, комунальної та приватної власності у період воєнного стану (далі - компенсація).
Вказаним Порядком №261 визначено наступні умови щодо компенсації витрат за комунальні послуги, спожиті внутрішньо переміщеними особами: 
- центральні органи виконавчої влади спрямовують компенсацію державним підприємствам, установам і закладам (крім державних закладів освіти, зазначеним у статтях 89 і 90 Бюджетного кодексу України (далі - Кодекс) (п.2);
- компенсація надається за рахунок коштів резервного фонду державного бюджету та спрямовується на покриття додаткових видатків на оплату комунальних послуг зазначеним у пунктах 2-4 цих Порядку та умов підприємствам, установам і закладам (далі - заклади), які обумовлені розміщенням на безоплатній основі внутрішньо переміщених осіб у будівлях (приміщеннях) таких закладів, а також спожитих у побутових будівлях (приміщеннях), призначених для життєзабезпечення розміщених внутрішньо переміщених осіб (п.6);
- обсяг компенсації розраховується відповідно до пунктів 8-14 цих Порядку та умов та включає обсяг витрат за спожиті: послуги з постачання теплової енергії (теплової енергії як товарної продукції); послуги з постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовід ведення; послуги з поводження з побутовими відходами або вивезення побутових відходів; послуги з постачання та розподілу природного газу; послуги з постачання та розподілу електричної енергії; інші види енергоносіїв (дрова, пелети, вугілля тощо) (п.7);
- для отримання компенсації закладами забезпечується подання в повному обсязі передбаченої цими Порядком та умовами інформації (п.8);
- державні та комунальні заклади, заклади спільної комунальної власності територіальних громад районів та областей, приватні заклади освіти для отримання компенсації щомісяця до 27 числа місяця, наступного за звітним, подають відповідному органу заяву згідно з додатком 1 разом з підтвердними документами щодо виставлених рахунків на оплату комунальних послуг за звітний місяць (п.9);
- заяви і документи, зазначені у пунктах 9 і 10 цих Порядку та умов, подаються державними закладами центральному органу виконавчої влади, до сфери управління якого вони належать (п. 11);
- Мінреінтеграції узагальнює інформацію, подану центральними органами виконавчої влади, обласними, Київською міською держадміністраціями (відповідними військовими адміністраціями), та готує проект розпорядження Кабінету Міністрів України про виділення коштів із резервного фонду державного бюджету центральним органам виконавчої влади - для надання компенсації державним закладам, які належать до сфери їх управління;
- державні та комунальні заклади, заклади спільної комунальної власності територіальних громад районів та областей, приватні заклади освіти можуть отримати компенсацію за період з 1 березня 2022 р. до припинення або скасування воєнного стану. Заява може бути подана відповідними закладами протягом дії воєнного стану та протягом трьох місяців після його припинення або скасування (п.21);
- виділення коштів із резервного фонду державного бюджету для надання компенсації здійснюється на безповоротній основі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 р. № 415 «Про затвердження Порядку використання коштів резервного фонду бюджету» (Офіційний вісник України, 2002 р., № 14, ст. 734) (п.22);
Західним офісом Держаудитслужби зроблено висновок, про те, що механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам визначається Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №332 від 20.03.2022 року «Про деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» (надалі - Порядок №332).
Суд першої інстанції вірно вказав, що Порядок №261 не передбачає обмежень на компенсацію витрат державним закладам за комунальні послуги, спожиті внутрішньо переміщеними особами під час їхнього проживання в таких закладах, у зв`язку із отримання такими особами допомоги на проживання відповідно до Порядку №332. Водночас, отримана внутрішньо переміщеними особами грошова допомога відповідно до Порядку №332 витрачається на проживання таких осіб на власний розсуд (купівля харчів, засобів побутової гігієни, медикаментів тощо, або ж оплата комунальних послуг у разі самостійного найму приватного житла).
Також, у питанні оплати комунальних послуг, спожитих курсантами та викладачами передислокованих з інших областей до міста Львова військових навчальних закладів Збройних Сил України та військовослужбовцями військових частин комунальні послуги під час їх проживання у 2022-2023 роках в гуртожитках НУ «Львівська політехніка», Західним офісом Держаудитслужби зазначено посилання на Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, що затверджене Наказом Міністерства оборони України №448 від 03.07.2013 року (надалі - Положення №448), відповідно до якого основним завданням квартирно-експлуатаційного забезпечення є забезпечення військових частин комунальними послугами та енергоносіями.
Відносно даних застережень відповідача, суд  першої інстанції вірно  зазначив, що   п. 1.1. Положення №448 передбачено, що організація квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України є комплексом заходів, спрямованих на безпечну експлуатацію, утримання казарменно-житлового фонду, об`єктів соціально-культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок, забезпечення військових частин квартирним майном.
Згідно пункту 8.6. Положення №448 військові частини забезпечуються електроенергією, водою, тепловою енергією та природнім газом: від власних комунальних установок КЕВ і військових частин (електростанцій, водонасосних станцій, котелень); від інших мереж підприємств і організацій за договорами про надання комунальних послуг.
Також згідно п. 8.7. Положення №448 КЕВ або військові частини оформляють договори про надання військовим частинам комунальних послуг та енергоносіїв з відповідними підприємствами та організаціями.
Аналіз наведених норм вказує, що таке регулює питання надання квартирно- експлуатаційними органами Збройних Сил України комунальних послуг щодо майна, яке належить військовим частинам.
Разом з тим, поселення у гуртожитки НУ «Львівська політехніка» курсантів та викладачів передислокованих з інших областей до міста Львова військових навчальних закладів Збройних Сил України та військовослужбовців військових частин здійснювалось не в загальному порядку забезпечення житлом у зв`язку із проходженням військової служби, а в екстрених умовах, пов`язаних із збройною агресією російської федерації на території України, а відтак Положення №448 не підлягає застосуванню в межах спірних правовідносин.
Щодо зазначеного висновку про покриття комунальних витрат, спожитих внутрішньо переміщеними фізичними особами за час проживання в гуртожитках ВСП «Автомобільно-дорожній фаховий коледж Національного університету «Львівська політехніка» та ВСП «Техніко-економічний фаховий коледж Національного університету «Львівська політехніка» на загальну суму 16,3 тис. грн, оскільки не було подано до МОН України заявки на відшкодування комунальних послуг за жовтень 2023 року, відповідачем не враховано пояснення посадової особи (стор.163 Акта ревізії №131303-21/03 від 24.05.2024 року), що такі заявки не було подано у зв`язку із відсутністю розсилки за цей місяць від МОН України щодо заповнення форми заявки (подання заявки здійснювалось шляхом надсилання кожного місяця міністерством електронної таблиці, яку університет заповнював в електронній формі та додатково у паперовому вигляді).
Разом з тим, у спірній вимозі відповідачем не наведено обґрунтування про те, чому сплата комунальних послуг за час проживання передислокованих осіб в гуртожитках коледжів університету та подання до МОН України заявок на компенсацію за спожиті комунальні послуги в рамках затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №261 від 11.03.2022 року Порядку та умов надання компенсації центральним органам виконавчої влади та місцевим бюджетам на оплату комунальних послуг, що надаються під час розміщення в умовах воєнного стану тимчасово переміщених осіб, є порушенням ст. 7 Бюджетного кодексу України, Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні», п. 20 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №228 28.02.2022 року.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстангції, що відносно висновку про покриття ВСП «Техніко-економічний фаховий коледж Національного університету «Львівська політехніка» витрат орендаря за спожиті ним комунальні послуги в сумі 20,6 тис. грн, слід зазначити, що відповідача було повідомлено під час проведення ревізії, що такі витрати були компенсовані коледжу орендарем, а тому вимога відповідача про необхідність вжиття заходів щодо компенсації зазначеної суми є безпідставною та зроблена без урахування даних фактичних обставин.
Також слід зазначити, що дана вимога не містить вказівки з кого саме (вищих військових навчальних закладів та військових формувань, Міністерства оборони України, квартирно-експлуатаційного органу Збройних Сил України, чи з іншого органу Міністерства оборони України) та в межах яких сум щодо кожного боржника має бути здійснено компенсацію, що в подальшому може бути визначено відповідачем як неправильне стягнення (не в тому розмірі чи не з того боржника).
З врахуванням наведеного колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вимога відповідача про забезпечення вжиття заходів щодо відшкодування (в т.ч., але не виключно шляхом повернення, стягнення) понесених збитків та їх перерахування до державного бюджету із врахуванням вимог ст. 15, 16, 1166, 1212 Цивільного кодексу України, є необґрунтованою, оскільки прийнята без урахування усіх обставин та з помилковими висновками щодо застосовного законодавства, а відтак підлягає скасуванню.
Щодо висновку про не укладення відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договорів оренди щодо проживання в гуртожитках НУ «Львівська політехніка» курсантів та викладачів передислокованих з інших областей до міста Львова військових навчальних закладів Збройних Сил України та військовослужбовців військових частин та вимоги відповідача надалі вживати заходів щодо укладення договорів із врахуванням ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України, адже відносини з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів, та не допускати проживання сторонніх осіб на безоплатній основі, а також дотримуватися вимог Порядку №228, суд першої інстанції вірно зазначив, що наведена вимога сформульована відповідачем в контексті попередньої вимоги, яку детально проаналізовано судом вище.
Як вбачається з матеріалів справи, за результатами проведення ревізії Західним офісом Держаудитслужби зроблено висновок про те, що поселення курсантів та викладачів передислокованих з інших областей до міста Львова військових навчальних закладів Збройних Сил України та військовослужбовців військових частин в гуртожитки НУ «Львівська політехніка» мало здійснюватися відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який регулює порядок та правові відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, передачею права на експлуатацію такого майна, а також майнові відносини щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності.
Як вірно зазначено судом першої інстанції Закон України «Про оренду державного та комунального майна» не містить положення про те, що надання в користування державного та комунального майна внутрішньо переміщеним особам має здійснюватись на умовах цього Закону.
Також підставними  є  доводи позивача, що процедура передачі в оренду державного та комунального майна являє собою певну послідовність дій з боку потенційного орендаря та з боку орендодавця, що в умовах екстренного забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб у зв`язку із воєнним станом на території України не може бути застосовано з огляду на часові рамки.
Відповідно до пункту 6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що під час дії воєнного стану Кабінет Міністрів України може встановити інші правила передачі в оренду державного та комунального майна, ніж ті, що передбачені цим Законом, зокрема щодо повноважень військової адміністрації з питань, визначених цим пунктом.
Пунктом 21 статті 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що військові адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із, зокрема, вирішення відповідно до законодавства питань, пов`язаних із наданням військовим частинам, установам, закладам освіти Збройних Сил України службових приміщень і жилої площі, інших об`єктів, а також комунально-побутових послуг, здійснення контролю за їх використанням, наданням послуг.
Відтак, оскільки поселення НУ «Львівська політехніка» у свої гуртожитки курсантів і викладачів передислокованих з інших областей вищих військових навчальних закладів ЗСУ та військовослужбовців військових частин здійснювалось на виконання вказівок Львівської обласної військової (державної) адміністрації, які є обов`язковими до виконання в силу введеного на території України воєнного стану, і Законом України «Про оренду державного та комунального майна» не передбачається застосування процедури оренди державного майна для проживання таких осіб, відтак у позивача не було законодавчо визначених підстав укладати із передислокованими до міста Львова вищими військовими навчальними закладами ЗСУ та військовими частинами договори оренди кімнат (ліжко-місць) у гуртожитках та договори про відшкодування витрат балансоутримувача.
З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає помилковими посилання відповідача на ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України, яка передбачає, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.
Слід зазначити, що поселення курсантів та викладачів передислокованих з інших областей до міста Львова військових навчальних закладів Збройних Сил України та військовослужбовців військових частин в гуртожитки НУ «Львівська політехніка» жодним чином не стосується господарської діяльності позивача.
Крім цього, дана вимога не містить формулювання щодо конкретних дій, які необхідно здійснити НУ «Львівська політехніка», а саме: які договори вимагається укласти, з ким саме. Зазначене унеможливлює зрозуміти НУ «Львівська політехніка» те, які саме його правові дії будуть розцінені Західним офісом Держаудитслужби як виконання вимоги, а також в силу того, що доводи, на яких ґрунтується така вимога, не відповідають фактичним обставинам та не узгоджуються із наведеними вище нормами законодавства, а тому така вимога є протиправною та підлягає скасуванню.
Щодо висновку про необхідність приведення у відповідність Договору на будівництво навчальних, навчально-спортивного та житлового комплексу №10/1-333 від 11.06.2006 року (з наступними змінами) та додаткових договорів до нього у відповідність до Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, у яких утворення наглядової ради не є обов`язковим відповідно до закону, а також у яких утворення наглядової ради не передбачено статутом, договорів про спільну діяльність та управління майном, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 року №296 (надалі - Порядок №296) та пропозиції привести у відповідність до вимог Порядку №296 Договору на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року та додаткові договори до нього від 08.07.2019, 27.01.2023 та 21.05.2024, колегія суддів зазначає наступне.
11 січня 2006 року між НУ «Львівська політехніка», Спільним підприємством у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (ЛТД) «Новий дім» (Інвестор), Товариством з обмеженою відповідальністю будівельно-ремонтне підприємством «Технобуд» (Підрядник) було укладено Договір на будівництво навчального, навчально-спортивного та житлового комплексу, який погоджено Міністерством освіти і науки України 11 січня 2006 року за реєстраційним номером №10/1-333 (надалі по тексту Договір на будівництво №10/1-333 від 11.01.2006 року), який визначає відносини щодо фінансування Інвестором будівництва навчальних та житлових об`єктів для НУ «Львівська політехніка», та сторони погодили, що в рахунок здійснених Інвестором інвестицій в об`єкти для НУ «Львівська політехніка», Інвестор отримує у власність частину квартир, нежитлових приміщень та паркомість в збудованих на належних Університету земельних ділянках багатоквартирних житлових будинках.
В подальшому, 29.06.2010 року було укладено Додатковий договір про внесення змін до Договору на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року у зв`язку із необхідністю приведення його у відповідність до законодавства, яке регулює порядок здійснення будівельних робіт у зв`язку із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» від 16.08.2008 року №509-VІ, яким змінено порядок оформлення дозвільних документів на будівництво, а також у зв`язку із необхідністю уточнення Об`єктів будівництва під потреби Університету та порядку виконання Інвестором взятих на себе зобов`язань.
Також 08.07.2019 року укладено Додатковий договір від внесення змін до Договору на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року, відповідно до умов якого здійснено часткову заміну сторони Інвестора на його правонаступника після реорганізації - Нового інвестора, з переходом до Нового інвестора прав та обов`язків Інвестора щодо спорудження одного із обумовлених об`єктів будівництва, а також часткової заміни Підрядника на Нового підрядника у зв`язку із відсутністю технічної можливості у Підрядника виконувати умови договору, в результаті чого права та обов`язки Підрядника по спорудженню об`єкта будівництва, фінансування якого здійснюватиметься Новим інвестором, перейшли до Нового підрядника.
У зв`язку із залученням до Договору на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року Нового інвестора та Нового підрядника вищевказаним Додатковим договором від 08.07.2019 року викладались в новій редакції умови Договору на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року щодо Об`єктів будівництва, які підлягали спорудженню Інвестором та Новим інвестором, уточнювалась інформація про належні Університету земельні ділянки території забудови, уточнювались будівлі, які підлягали знесенню для можливості здійснення будівельних робіт зі спорудження обумовлених об`єктів будівництва.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно умов вищевказаного Договору на будівництво №10/1-333 від 11.01.2006 року Інвестор взяв на себе зобов`язання здійснити за власні кошти на належних НУ «Львівська політехніка» земельних ділянках надбудову до навчального корпусу, будівництво студентського навчально-спортивного комплексу, а також багатоквартирні житлові будинки, квартири та нежитлові приміщення в яких будуть розділені між Інвестором та працівниками НУ «Львівська політехніка».
В подальшому, 27.01.2023 року було укладено Додатковий договір до Договору на будівництво №10/1-333 від 11.01.2006 року, відповідно до умов якого здійснювалась заміна Нового підрядника на Нового підрядника-2 у зв`язку із відсутністю у Нового підрядника технічної можливості виконувати умови договору.
Також 21.05.2024 року укладено Додатковий договір до Договору на будівництво №10/1-333 від 11.01.2006 року, відповідно до умов якого визначено взяття на себе Новим інвестором обов`язку надати Університету додатково 15,58 кв.м. до площі квартир, які підлягають передачі Новим інвестором у власність Університету в об`єкті будівництва - комплексі багатоквартирних житлових будинків з підземною автостоянкою, що буде споруджений Новим інвестором на належній НУ «Львівська політехніка» земельній ділянці площею 1028,74 кв.м. за адресою: м. Львів, вул. Ак. Лазаренка, 36, 38, 40, 42 та 42а, так як Інвестором у будованому ним на виконання умов Договору на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року багатоквартирному житловому будинку не надано Університету усю погоджену площу квартир у зв`язку із відсутністю планування відповідною площею.
Як вбачається з матеріалів справи, в ході проведення ревізії щодо НУ «Львівська політехніка» Західним офісом Держаудитслужби зроблено висновок про не приведення у відповідність до вимог Порядку №296 Договору на будівництво №10/1-333 від 11.01.2006 року та укладення додаткових угод до нього з порушенням Порядку №296, оскільки договір на будівництво навчального, навчально-спортивного та житлового комплексу № 10/1-333 від 11.06.2006 по своїй природі є інвестиційним договором.
Суд першої інстанції вірно вказав, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 р. № 296 затверджено Порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, у яких утворення наглядової ради не є обов`язковим відповідно до закону, а також у яких утворення наглядової ради не передбачено статутом, договорів про спільну діяльність та управління майном (далі – Порядок №296).
Вказаним порядком № 296 передбачено, що такий визначає механізм укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, у яких утворення наглядової ради не є обов`язковим відповідно до закону, а також у яких утворення наглядової ради не передбачено статутом, договорів про спільну діяльність та управління майном (до редакції, яка діє з 02.05.2024 року до переліку договорів також належали договори комісії та доручення).
Зокрема, відповідно до Порядку №296 передбачено, що укладення державними підприємствами, установами, організаціями визначених в цьому Порядку договорів здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України, проект рішення якого підлягає попередньому погодженню з Мінекономрозвитку, Мінфіном, Фондом державного майна та Мін`юстом (п.3).
Разом з тим, укладеним НУ «Львівська політехніка» Договором №10/1-333 від 11.06.2006 року (з наступними змінами) визначаються відносини Сторін НУ «Львівська політехніка», Інвестора та Підрядника) щодо виконання за кошти Інвестора (Нового інвестора) будівельних робіт по спорудженню визначених у договорі об`єктів будівництва на належних Університету земельних ділянках (реконструкції існуючих належних Університету об`єктів та будівництва багатоквартирних житлових будинків для працівників Університету з правом Інвестора (Нового інвестора) на отримання частини квартир, нежитлових приміщень та паркомісць в збудованих будинках).
Враховуючи істотні умови та предмет Договору на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року, такий є інвестиційним договором, а не договором про спільну діяльність, доручення, комісії чи управління майном, оскільки цей договір не передбачає спільних дій Університету, Інвестора (Нового інвестора) та Підрядника (Нового підрядника) та утворення спільного майна Університету, Інвестора (Нового інвестора) і Підрядника (Нового підрядника), як за договором про спільну діяльність; не передбачає вчинення Інвестором (Новим інвестором) та Підрядником (Новим підрядником) за плату та за дорученням Університету і за його рахунок будь якого правочину, як за договором комісії; не передбачає вчинення Інвестором (Новим інвестором) та Підрядником (Новим підрядником) за дорученням Університету будь яких юридичних дій, як за договором доручення; а також передачі Інвестору (Новому інвестору) чи Підряднику (Новому підряднику) в управління нерухомого майна Університету.
Слід зазначити, що Міністерством економічного розвитку і торгівлі України у своєму листі №2413- 07/2298-03 від 25.01.2017 року повідомило Міністерство освіти і науки України про те, що Порядок №296 регулює процедуру погоджень Кабінетом Міністрів України лише договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном. Натомість, загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України та відносини між суб`єктами інвестиційної діяльності регулюються Законом України «Про інвестиційну діяльність», відповідно до статті 9 якого основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода); укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності; втручання державних органів та посадових осіб у реалізацію договірних відносин між суб`єктами інвестиційної діяльності зверх своєї компетенції не допускається.
Мінекономрозвитку у вищевказаному листі також зазначило про те, що Законом України «Про інвестиційну діяльність» не передбачено прийняття будь-яких рішень Кабінету Міністрів України під час укладення інвестиційних договорів.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що Порядок №296 не поширює свою дію на обумовлені в ньому договори, які укладені до набрання чинності цим Порядком (20.04.2012 року), і такі договори не потребували їх погодження після 20.04.2012 року з Кабінетом Міністрів України за попереднім погодженням з Мінекономрозвитку, Мінфіном, Фондом державного майна та Мін`юстом.
Разом з тим вищевказуваний Договір на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року погоджено з Міністерством освіти і науки України, про що міститься запис на першій сторінці договору.
Крім цього, колегія суддів зазначає, що листом №1/11-1519 від 27.09.2012 року Міністерство освіти і науки, молоді і спорту України (а.с. 181 т.1) повідомило НУ «Львівська політехніка» про свою згоду на укладення додаткових угод до Договору на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року, оскільки необхідність їх укладення пов`язана із законодавчою зміною порядку оформлення дозвільних документів на будівництво, уточненням об`єктів будівництва під потреби Університету та умов виконання Інвестором своїх зобов`язань, а також враховуючи те, що зміни і доповнення не передбачають умови, що призведуть до вилучення державного майна, погіршення фінансового становища Університету.
Таким чином, вищенаведене підтверджує, що усі зміни, які вносились у Договір на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року, не передбачали суттєвих змін істотних умов цього Договору, які б впливали на його предмет і зміст, та такі зміни відповідали листу Міністерства освіти і науки України №1/11-1519 від 27.09.2012 року.
Відтак, вищенаведене спростовує твердження Західного офісу Держаудитслужби про те, що Договір на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року та додаткові договори до нього підлягали укладенню відповідно до Порядку №296, а також спростовує доводи відповідача, що Міністерство освіти і науки України не погоджувало жодного Нового Підрядника, оскільки такий факт мав місце у 2019 році, а не у 2012 році.
Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування неприйняття вищенаведених доводів НУ «Львівська політехніка» щодо непоширення дії Порядку №296 на укладений Університетом Договір на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року Західним офісом Держаудитслужби у Висновку на заперечення від 18.06.2024 року зазначено про те, що Університетом не надано інформації та документів, які підтверджують таке твердження. При цьому, Західним офісом Держаудитслужби взагалі не наводиться обґрунтування, які ж на його думку інформації та документи можуть підтвердити доводи Університету.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про  помилковість покликання відповідача на ч.3 ст.2 Закону України «Про інвестиційну діяльність», яка визначає вимоги що має містити інвестиційний проект, для реалізації якого може надаватися державна підтримка, в редакції Закону України «Про інвестиційну діяльність» на час проведення ревізії, в той час як Договір на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 укладено у 2006 році.
Разом з тим, Закон України «Про інвестиційну діяльність» в редакції на час укладення Договору на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року не передбачав вимог щодо оформлення інвестиційного проекту, а сам інвестиційний проект визначено в самому Договорі №10/1-333 від 11.06.2006 року з чітким описом інвестиційних зобов`язань Інвестора.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про  необґрунтованість твердження відповідача про те, що так як Договір на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року не містить в свої назві та в тексті слів «інвестиційний договір», то він таким не являється, оскільки згідно цивільного законодавства сторони вільні в укладенні правочину і самостійно визначають його форму та зміст за винятком випадків, коли законодавством визначено певні умови для конкретного виду договорів.
Відтак відсутність в назві Договору на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року слів «інвестиційний договір» не нівелює його правову природу як інвестиційного з огляду на суть умов, які в ньому викладені, а саме які передбачають повне та самостійне інвестування інвестором в спорудження об`єктів для НУ «Львівська політехніка» з правом на отримання інвестором у власність частини приміщень, що будуть споруджені інвестором в складі об`єктів будівництва.
Враховуючи вищенаведене колегія суддів погоджується з  судом першої інстанції, що пропозиція Західного офісу  Держаудитслужби привести у відповідність до вимог Порядку №296 Договору на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року та додаткові договори до нього від 08.07.2019, 27.01.2023 та 21.05.2024 не відповідає наведеним вище нормами законодавства, тому така вимога є протиправною та підлягає скасуванню.
Щодо висновку про невжиття НУ «Львівська політехніка» заходів щодо повернення належних йому коштів в рахунок недоотриманих площ в збудованому за кошти інвестора відповідно до Договору на будівництво навчальних, навчально-спортивного та житлового комплексу №10/1-333 від 11.06.2006 року (з наступними змінами) багатоквартирного житлового будинку по вул. Лукаша, 4 в місті Львові, або житлових площ, що свідчить про порушення вимог ст. 193 Господарського кодексу України, статей 526, 629 Цивільного кодексу України та вимоги про забезпечення вжиття заходів (в т.ч., але не виключно шляхом повернення, стягнення) щодо отримання компенсації за недоотримане Університетом житло площею 15,58 кв. м на суму 594,67 тис. грн із врахуванням вимог ст. 193, 216- 229 ГКУ, ст. 610-625 ЦКУ або отримання відповідного об`єкта нерухомості, клегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, за результатами проведення ревізії  відповідачем зроблено висновок про те, що НУ «Львівська політехніка» не вжито заходів щодо повернення йому від Інвестора за Договором на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року вартості недоотриманих квадратних метрів в багатоквартирному житловому будинку по вул. Лукаша, 4 в місті Львові.
Як вже зазначалось судом, 11 січня 2006 року між Національним університетом «Львівська політехніка», Спільним підприємством у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (ЛТД) «Новий дім» (Інвестор), Товариством з обмеженою відповідальністю будівельно-ремонтне підприємством «Технобуд» (Підрядник) було укладено Договір на будівництво №10/1-333 від 11.01.2006 року, який визначає відносини щодо фінансування Інвестором будівництва навчальних та житлових об`єктів для НУ «Львівська політехніка», та сторони погодили, що в рахунок здійснених Інвестором інвестицій в об`єкти для НУ «Львівська політехніка», Інвестор отримує у власність частину квартир, нежитлових приміщень та паркомість в збудованих на належних Університету земельних ділянках багатоквартирних житлових будинках.
За умовами Договору на будівництво №10/1-333 від 11.01.2006 року передбачено організацію Інвестором, зокрема, будівництва багатоквартирного житлового будинку по вул. Лукаша у м. Львові на належній Університету відповідно до Державного акту на право постійного користування землею від 21.02.2001 року серії ІІ-ЛВ №004814 земельній ділянці по вулиці Лукаша, 4, 5 в місті Львові з наступним розподілом у збудованому будинку між Університетом (його працівниками) та Інвестором площ (квартир, нежитлових приміщень та паркомісць), зокрема, Університету підлягали передачі 7 квартир загальною площею 496,5 кв.м.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, на виконання Договору на будівництво №10/1-333 від 11.01.2006 року Інвестором було споруджено Об`єкт будівництва «Будівництво НУ «Львівська політехніка» багатоквартирного житлового будинку з гаражами та стоянками зі знесенням споруд котельні на вулиці Лукаша (будинок №2 на генплані) для працівників університету у м. Львові», який у встановленому порядку прийнятий в експлуатацію з оформленням Сертифікату відповідності серії ЛВ №162182711463 від 28 вересня 2018 року та якому присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_1 згідно з розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №234 від 23.04.2019 року.
02 травня 2019 року НУ «Львівська політехніка», Інвестором та Підрядником підписано Акт розподілу квартир (площ) в багатоквартирному житловому будинку за адресою: м. Львів, вул. М.Лукаша, 4А з метою набуття та оформлення права власності Університету та Інвестора на відповідні квартири в збудованому багатоквартирному житловому будинку, відповідно до якого фактична загальна площа квартир, які отримав Університет, становить 482,40 кв.м, тобто фактична різниця площ, яку недоотримав Університет, становить 15,58 кв.м.
Як вбачається з матеріалів справи, вищевказаним Актом розподілу квартир (площ) від 02.05.2019 року передбачено те, що в рахунок вартості недоотриманих Університетом площ Інвестор взяв на себе гарантійне зобов`язання здійснити інвестиції в наступні Об`єкти будівництва за Договором на будівництво №10/1-333 від 11.01.2006 року на суму 384 703,80 грн з розрахунку 24 692,20 грн за 1 кв.м. вартості будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: м. Львів, вул. М.Лукаша, 4А, або ж відшкодувати Університету зазначену суму грошових коштів.
Відповідно до п.1.7. вищевказаного Акта гарантійні зобов`язання щодо компенсації Інвестором Університету вартості недотриманих квадратних метрів втрачають свою силу у випадку якщо Інвестором будуть чи були здійснені інвестиції в наступні об`єкти на таку суму.
Відповідно до умов Договору на будівництво №10/1-333 від 11.01.2006 року Інвестиційним зобов`язанням Інвестора також було повне фінансування будівництва навчального корпусу по АДРЕСА_2 та/або студентського гуртожитку, а також комплексу багатоквартирних житлових будинків з підземною автостоянкою та іншими нежитловими приміщеннями на належній НУ «Львівська політехніка» відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії II ЛВ №004812 від21.02.2001 року земельній ділянці за адресою: м. Львів, вул. Ак. Лазаренка, 36, 38, АДРЕСА_3 , 42, 42а.
Таким чином, вартість недоотриманих НУ «Львівська політехніка» квадратних метрів в багатоквартирному житловому будинку по вул. М.Лукаша-4А в м. Львові підлягала інвестуванню у вищевказані об`єкти, які заплановані до будівництва.
Слід зазначити, що 08.07.2019 року було укладено Додатковий договір до Договору на будівництво №10/1-333 від 11.01.2006 року, відповідно до якого погоджено часткову заміну Інвестора на Нового Інвестора, внаслідок чого права та обов`язки Інвестора щодо спорудження навчального корпусу по вул. Устіяновича, 5 в місті Львові та/або студентського гуртожитку, а також комплексу багатоквартирних житлових будинків з підземною автостоянкою та іншими нежитловими приміщеннями на Земельній ділянці території забудови за адресою: м. Львів, вул. Ак. Лазаренка, 36, 38, 40, 42 та 42а перейшли до Нового Інвестора.
В подальшому, 21 травня 2024 року було укладено Додатковий договір до Договору на будівництво №10/1-333 від 11.01.2006 року, за умовами якого Новий Інвестор бере на себе обов`язок надати Університету додатково 15,58 кв.м. площі приміщень в Об`єкті Нового Інвестора, що визначений в п.п. «б» п.п. 1.1.4. п.1.1. Договору на будівництво №10/1-333 від 11.01.2006 року (з наступними змінами) - комплексі багатоквартирних житлових будинків з підземною автостоянкою та іншими нежитловими приміщеннями, які підлягають будівництву на належній Університету Земельній ділянці території забудови за адресою: м. Львів, вул. Ак. Лазаренка, 36, 38, 40, 42 та 42а.
Враховуючи вищенаведене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що питання недоотриманих НУ «Львівська політехніка» квадратних метрів від Інвестора за Договором на будівництво №10/1-333 від 11.01.2006 року було додатково врегулювано вищевказаним Додатковим договором від 21.05.2024 року.
Крім цього суд першої інстанції вірно врахував доводи позивача про те, що вартість недоотриманих Університетом квадратних метрів підлягала б компенсації Інвестором Університету у разі відмови Інвестора від будівництва інших обумовлених Договором на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року об`єктів, тобто в такому разі зазначена грошова сума не могла б бути інвестована в інші об`єкти. Проте, так як багатоквартирний житловий будинок по вул. Лукаша, 4 в місті Львові від 02.05.2019 року, який збудований Інвестором відповідно до умов Договору на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року, був не єдиним об`єктом, який підлягав спорудженню Інвестором на виконання інвестиційних зобов`язань, то в силу п. 1.7. укладеного між Університетом, Інвестором та Підрядником Акта розподілу квартир (площ) в багатоквартирному житловому будинку по вул. Лукаша, 4 в місті Львові від 02.05.2019 року зобов`язання Інвестора щодо компенсації вартості недоотриманих Університетом квадратних метрів в зазначеному будинку не діяло, оскільки така сума підлягала інвестуванню Інвестором в наступні об`єкти будівництва.
Відтак враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в НУ «Львівська політехніка» були відсутні правові підстави нараховувати на вартість недоотриманих квадратних метрів інфляційні втрати в розмірі 209 965,53 грн, оскільки зобов`язання щодо компенсації не діяло в силу діючого зобов`язання Інвестора спорудити для Університету інші об`єкти, в які б ця сума була проінвестована.
Згідно ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Проте, Акт розподілу квартир (площ) в багатоквартирного житлового будинку по вул. Лукаша, 4 в місті Львові від 02.05.2019 року складений між Університетом, Інвестором та Підрядником на виконання Договору на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року та не є договором, в якому визначаються права та обов`язки його підписантів, а тому викладене в такому Акті положення про зобов`язання Інвестора (ТОВ СП «НОВИЙ ДІМ») компенсувати Університету вартість недоотриманих площ в житловому будинку на суму 384 703,80 грн за 15,58 кв.м. не є договірним грошовим зобов`язанням, оскільки відсутнє у Договорі №10/1-333 від 11.06.2006 року. 
Узгодження такого положення про компенсацію було необхідним заходом врегулювання питання недостачі належних Університету площ квартир в житловому будинку, та в подальшому підлягало регулюванню на договірних засадах шляхом укладення відповідного додаткового договору до Договору на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року (з наступними змінами), що і було зроблено 21 травня 2024 року.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оскільки питання недостачі для НУ «Львівська політехніка» квадратних метрів в багатоквартирному житловому будинку по вул. Лукаша, 4 в місті Львові, який збудовано Інвестором на виконання Договору на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року, врегулювано шляхом передбачення обов`язку Нового Інвестора надати Університету додатково 15,58 кв.м. площі в комплексі багатоквартирних житлових будинків, які підлягають спорудженню Новим Інвестором на належній Університету земельній ділянці за адресою: м. Львів, вул. Ак. Лазаренка, 36, 38, 40, 42 та 42А, то відповідно вищевказані висновки Західного офісу Держаудитслужби не відповідають фактичним обставинам та спростовуються вищенаведеними доводами.
Крім цього суд першої інстанції вірно вказав,  що дана вимога відповідача містить альтернативну вимогу - вжити заходів щодо отримання відповідного об`єкта нерухомості, проте формулювання у такий спосіб відповідачем вимоги не дає змоги позивачу зрозуміти, у який юридично правильний спосіб має бути виконано вимогу відповідача та чи не буде порушенням виконання альтернативної вимоги.
Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції прийщов до правильного висновку, що вимога забезпечити вжиття заходів (в т.ч., але не виключно шляхом повернення, стягнення) щодо отримання компенсації за недоотримане Університетом житло площею 15,58 кв.м на суму 594,67 тис. грн із врахуванням вимог ст. 193, 216-229 ГКУ, ст. 610-625 ЦКУ або отримання відповідного об`єкта нерухомості, є необґрунтованою та підлягає скасуванню.
Щодо висновку про не відображення в бухгалтерському обліку Національного університету «Львівська політехніка» наявного студентського навчально-спортивного комплексу (стадіону), спорудженого за Договором на будівництво навчальних, навчально-спортивного та житлового комплексу №10/1-333 від 11.06.2006 року (з наступними змінами), чим порушено вимоги ч. 5 ст. 9, ч. 1 ст. 10 Закону України №996- XIV, пунктів 1.1, 1.5 розділу III Положення №879, пунктів 1,2,4,5 розділу II НП (С)БОДС 121 «Основні засоби» Наказу Міністерства фінансів від 12.10.2010 року №1202 «Про затвердження національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку в державному секторі», вимог пунктів 1,2,3 розділу III Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку для суб`єктів державного сектору, затверджених Наказом Міністерства фінансів України від 23.01.2015 року №11, що в свою черго призвело до заниження вартості активів на суму 12225,2 тис. грн та пропозиції забезпечити вжиття заходів щодо відображення в бухгалтерському обліку Університету студентського навчально-спортивного комплексу (стадіону), зведеного за Договором на будівництво №210/1-333 від 11.01.2006 року, колегія суддів  зазначає  наступне.
Так на виконання Договору на будівництво №10/1-333 від 11.06.2006 року Інвестором було споруджено для НУ «Львівська політехніка» навчально-спортивний комплекс шляхом реконструкції існуючих спортивних площинних споруд (стадіону) по вулиці Дуката, 4 в місті Львові, який 14.06.2023 року прийнято в експлуатацію відповідно до Декларації про готовність до експлуатації об`єкта серії ЛВ №101230614693 від 14.06.2023 року.
Як вбачається з матеріалів справи, в ході проведення ревізії відповідачем зроблено висновок про відсутність в обліку НУ «Львівська політехніка» вищевказаного реконструйованого об`єкта, в той час як дата завершення його будівництва - 22.11.2021 року, дата виготовлення технічного паспорта - 30.11.2021 року, дата прийняття в експлуатацію - 14.06.2023 року.
Як вбачається з матеріалів справи,  позивач у запереченнях до акту ревізії зазначив, 22.05.2024 року було підписано Акт передачі-приймання об`єкта будівництва, відповідно до якого Інвестор передав у власність, а Університет прийняв у власність споруду (стадіон) загальною площею 6477,00 кв.м по вулиці Лукаша, 4 в місті Львові, будівництво якого організовано та профінансовано Інвестором як спорудження об`єкта будівництва «Реконструкція існуючих грантових спортивних площинних споруд (стадіону) Національного університету «Львівська політехніка» на вул. Лукаша в м. Львові», загальною вартістю 12 225 154.80 грн, в тому числі ПДВ.
Даний акт був підписаний проректором НУ «Львівська політехніка» із застереженням щодо вартості стадіону, яка підлягає перевірці шляхом проведення експертизи.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, з метою проведення експертизи, між НУ «Львівська політехніка» (Замовник) та ФОП ОСОБА_2 (Виконавець), укладено Договір №06/06-24 на проведення експертизи від 06 червня 2024 року. Відповідно, після отримання висновку експертизи, НУ «Львівська політехніка» споруду (стадіон) по вулиці Лукаша, 4 в місті Львові буде відображено в даних бухгалтерського обліку Університету за вартість, яку буде підтверджено експертним шляхом. Отже, на даний час, права Університету не порушуються, оскільки споруди (стадіон) передано по Акту у власність та цей стадіон експлуатується за функціональним призначенням. А тому, до часу визначення експертизою вартості спорудженого внаслідок реконструкції стадіону спортивно-навчально спортивного комплексу такий не може бути поставлений на облік Університету у зв`язку із невідомістю його остаточної вартості.
Разом з тим відповідачем не враховані надані заперечення до акту ревізії, з огляду на наступні обставини та норми законодавства.
Відповідно до даних Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові 27.12.2019 засвідчено відповідність закінченого будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями, підземним паркінгом на розі вул. І. Карпинця - вул. О. Засядька та підтверджено його готовність до експлуатації.
В ході ревізії встановлено, за даними Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, при реєстрації 15.06.2023 декларації про готовність до експлуатації об`єкта будівництва «Реконструкція існуючих ґрунтових спортивних площинних споруд (стадіону) Національного університету «Львівська політехніка» на вул. Лукаша в м. Львові» університетом (ініціатор) заявлена дата початку будівництва - 21.08.2017, дата завершення будівництва - 22.11.2021, строк введення об`єкта в експлуатацію -           14.06.2023, кошторисна вартість будівництва за проектом - 12395624,00 грн, вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію- 12225154,8 грн, у тому числі витрати на будівельні роботи 9956736 грн, на машини обладнання та інвентар - 195266 грн, загальна площа споруди - 6 477 м.кв, дата отримання позитивного висновку експертизи проекту - 06.07.2017, підписання договору без номера з генеральним підрядником - товариством з обмеженою відповідальністю будівельно-ремонтне підприємство «Технобуд» (код ЄДРПОУ 23956631) - 13.07.2017.
Враховуючи відсутність в університеті довідок про вартість виконаних робіт і витрат форми КБ-3 та актів приймання виконаних робіт форми КБ-2в по вказаному об`єкту будівництва, за станом на 10.04.2024, створеною комісією, на підставі наказу ректора університету від 08.03.2024 №137-1-1к, проведено контрольне обстеження наявності згаданих вище основних конструктивних елементів по вказаному об`єкту на відповідність відкоригованому робочому проекту. За результатом контрольного обстеження розбіжностей не встановлено.
Також в подальшому, для ревізії, станом на 09.05.2024, довідок про вартість виконаних робіт і витрат форми КБ-3 та актів приймання виконаних робіт форми КБ-2в по вказаному об`єкту будівництва не представлено.
Крім цього, в акті ревізії вказано, що зазначений вище стадіон, дата завершення будівництва якого - 22.11.2021, дата виготовлення технічного паспорту на який - 30.11.2021, строк введення його в експлуатацію - 14.06.2023, за даними бухгалтерського обліку університету станом на 31.12.2023 не обліковується.
Згідно частини п`ятої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.
Відповідно до  частини першої статті 10 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка.
Згідно пункту 4 Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014 №879 (далі - Положення №879), проведення інвентаризації забезпечується власником (власниками) або уповноваженим органом (посадовою особою), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів (далі - керівник підприємства), який створює необхідні умови для її проведення, визначає об`єкти, періодичність та строки проведення інвентаризації, крім випадків, коли проведення інвентаризації є обов`язковим.
За пунктом 5 Положення №879 інвентаризація проводиться з метою забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства. Під час інвентаризації активів і зобов`язань перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан, відповідність критеріям визнання і оцінка. При цьому, зокрема, забезпечуються: виявлення фактичної наявності активів та перевірка повноти відображення зобов`язань, коштів цільового фінансування, витрат майбутніх періодів; установлення лишку або нестачі активів шляхом зіставлення фактичної їх наявності з даними бухгалтерського обліку.
Згідно пункту 1.1 розділу ІІІ Положення №879, до початку інвентаризації перевіряється, зокрема, наявність і стан технічних паспортів та іншої технічної документації на основні засоби. При виявленні розбіжностей і неточностей у бухгалтерському обліку або технічній документації вносяться відповідні виправлення й уточнення.
 Відповідно до пункту 1.5. розділу ІІІ Положення №879, у разі виявлення об`єктів, що не знаходяться на обліку, а також об`єктів, дані про які відсутні в обліку, до інвентаризаційного опису відсутні відомості і технічні показники про такі об`єкти вносяться, наприклад, так: про будівлі - зазначаються їх призначення, основні матеріали, з яких вони побудовані, об`єм (зовнішній чи внутрішній обмір), площа (загальна корисна площа), число поверхів, підвалів, напівпідвалів, рік побудови тощо. Оцінка виявлених об`єктів проводиться за справедливою вартістю.
Таким чином колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що аналіз наведених норм вказує на обов`язок відображення господарських операцій в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені. А у разі виявлення об`єктів, що не знаходяться на обліку, а також об`єктів, дані про які відсутні в обліку, до інвентаризаційного опису відсутні відомості і технічні показники про такі об`єкти вносяться відповідно вимог пункту 1.5. розділу ІІІ Положення №879.
Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, і не спростовано позивачем, зазначений вище стадіон, дата завершення будівництва якого - 22.11.2021, дата виготовлення технічного паспорту на який - 30.11.2021, строк введення його в експлуатацію - 14.06.2023, за даними бухгалтерського обліку університету станом на 31.12.2023 не обліковується.
З врахуванням наведеного колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що на порушення вимог частини п`ятої статті 9, частини першої статті 10 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», пунктів 1.1, 1.5 розділу ІІІ Положення №879, пунктів 1, 2, 4, 5, розділу ІІ НП(С)БОДС 121 «Основні засоби», пунктів 1, 2, 3 розділу ІІІ Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку для суб`єктів державного сектору, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 23.01.2015 №11, НУ «Львівська політехніка» не відображено в бухгалтерському обліку споруду (стадіон), що своєю чергою призвело до заниження вартості активів університету на суму 12225154,80 грн та відповідно внесення недостовірних даних до бухгалтерського обліку та фінансової звітності університету станом на 31.12.2023, а відтак пропозиція відповідача забезпечити вжиття заходів щодо відображення в бухгалтерському обліку Університету студентського навчально-спортивного комплексу (стадіону), зведеного за Договором на будівництво №210/1-333 від 11.01.2006 року є законною, а підстави для її скасування у суду відсутні.
Щодо висновку про не забезпечення НУ «Львівська політехніка» передачі частини земельних ділянок площею 1,0966 га, на яких розташовані багатоквартирні житлові будинки за адресами: АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , а також вул. Карпинця, 9а, що прийняті в експлуатацію, в постійне користування підприємствам, установам, організаціям, які здійснюють управління цими будинками, чим не дотримано вимоги статті 42 Земельного кодексу України та пропозиції про вжиття заходів щодо приведення у відповідність до законодавства питання використання частини земельної ділянки, зокрема передачі її частин площею 1,0966 га, на яких розташовані багатоквартирні будинки, що введені в експлуатацію, в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи Національному університету «Львівська політехніка» відповідно до Державного акта на право постійного користування землею II ЛВ-004814 (20302018, 20302019), який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за 1-2 №86 21 лютого 2001 року, належить на праві постійного користування земельна ділянка державної власності площею 1,1629 га з кадастровим номером 4610136900:05:002:0073, яка розташована по вулиці Лукаша, 4,5 в місті Львові та призначена для обслуговування гуртожитків НУ «Львівська політехніка» №5 та №11, а також спортивного комплексу.
Крім цього, відповідно до Державного акта на право постійного користування землею І-ЛВ №001654, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за 1-2 №89 19 квітня 2001 року, в постійному користуванні Національного університету «Львівська політехніка» перебуває земельна ділянка державної власності площею 0,5263 та з кадастровим номером 4610136900:05:002:0078, яка розташована по АДРЕСА_6 та призначена для обслуговування гуртожитку НУ «Львівська політехніка» №1.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, на виконання Договору на будівництво №10/1-333 від 11.01.2006 року Інвестором було збудовано два багатоквартирні житлові будинки на належній НУ «Львівська політехніка» земельній ділянці площею 1,1629 га з кадастровим номером 4610136900:05:002:0073, та один багатоквартирний будинок на належній НУ «Львівська політехніка» земельній ділянці площею 0,5263 га з кадастровим номером 4610136900:05:002:0078. Зазначені об`єкти будівництва прийняті в експлуатацію та на даний час заселені власниками квартир.
Згідно статті 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні житлові будинки, а також належні до них будівлі, споруди, та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам, організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.
Частиною 5 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Згідно  ст. 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні житлові будинки, а також належні до них будівлі, споруди, та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам, організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
Враховуючи встановлені обставини у межах спірних правовідносин  та вищенаведені норми права, суд першої інстанції вірно вказав, що у НУ «Львівська політехніка» як постійного користувача земельних ділянок державної власності відсутній прямий (законний) обов`язок щодо передачі земельних ділянок (по вулиці Лукаша, 4, 5 в місті Львові (надана для обслуговування гуртожитків НУ «Львівська політехніка» №5 і №11 та спортивного комплексу) та по АДРЕСА_6 (надана для обслуговування гуртожитку НУ «Львівська політехніка» №1) у користування відповідним підприємствам, установам, організаціям, які здійснюють управління багатоквартирними житловими будинками (ОСББ або управляючі компанії), що розташовані на цих земельних ділянках.
Також слід зазначити, що відповідно до положень ст. 123 Земельного кодексу України саме відповідні підприємства, установи, організації, які здійснюють управління багатоквартирними житловими будинками (ОСББ або управляюча компанія) мають право звернутись до власника земельної ділянки державної власності (Львівської обласної військової (державної) адміністрації), із проханням надати у користування земельні ділянки, необхідні для обслуговування цих житлових будинків.
З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції  про  необґрунтованість та помилковість висновків Західного офісу Держаудитслужби про те, що НУ «Львівська політехніка» не дотримано вимоги статті 42 Земельного кодексу України та не забезпечено передачу частини земельних ділянок площею 1,0966 га, на яких розташовані багатоквартирні житлові будинки за адресами: АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , а також вул. Карпинця, 9а, що прийняті в експлуатацію, в постійне користування відповідним підприємствам, установам, організаціям, які здійснюють управління цими будинками.
Також слід зазначити, що на момент проведення відповідачем ревізії, були відсутні відомості про те, що відповідні підприємства, установи, організації (ОСББ або управляючі компанії), які уповноважені діяти від імені співвласників збудованих Інвестором на виконання умов Договору на будівництво №10/1-333 від 11.01.2006 року багатоквартирних житлових будинків по вулицях Лукаша, 4а, Лукаша, 46 та АДРЕСА_7 зверталися до Львівської обласної військової (державної) адміністрації та/або до Національного університету «Львівська політехніка» щодо оформлення права користування належними Університету на праві постійного користування земельними ділянками під їхніми житловими будинками.
Таким чином суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що пропозиція відповідача про вжиття заходів щодо приведення у відповідність до законодавства питання використання частини земельної ділянки, зокрема передачі її частин площею 1,0966 га, на яких розташовані багатоквартирні будинки, що введені в експлуатацію, в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками, є необґрунтованою та протиправною, отже підлягає скасуванню.
Стосовно висновку про використання сторонніми особами для розміщення гаражів частини належної НУ «Львівська політехніка» земельної ділянки площею 1028,74 кв.м. за адресою: АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_10 та АДРЕСА_10 та вимоги про вжиття заходів щодо використання за цільовим призначенням земельної ділянки площею 1028,74 кв.м вартістю 547,26 тис. грн, що належать Університету на праві постійного користування та розгляду питання щодо демонтажу незаконно встановленого майна відповідно до вимог законодавства, колегія суддів  зазначає наступне.
НУ «Львівська політехніка» не заперечує обставину щодо встановлення невідомими особами 19 гаражів на належній Університету земельній ділянці площею 1028,74 кв.м. за адресою: АДРЕСА_11 та АДРЕСА_10 .
Як вірно встановлено судом першої інстанції, наказом ректора № 726-1-10 від 09.12.2019 року «Про створення комісії для встановлення власників гаражів, розташованих на земельній ділянці кадастровий номер 4610136900:05:005:0014 за адресою: АДРЕСА_11 та 42а в місті Львові» створено комісію, якій доручено встановити власників таких гаражів, про що скласти відповідний акт, і у випадку виявлення порушень передати матеріали в юридичний відділ Університету для підготовки та подачі відповідних звернень.
На виконання вищевказаного наказу комісією НУ «Львівська політехніка» було проведено обстеження, про що складено Акт, яким зокрема встановлено, що власниками гаражів є мешканці житлових будинків АДРЕСА_8 та АДРЕСА_9 , які розташовані на належній Університету земельній ділянці.
Крім цього, НУ «Львівська політехніка» було отримано відповідь від Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради №21 ЮІвих-25082 від 25.03.2020 року про те, що органи архітектури та містобудування відповідно до діючого законодавства здійснювали надання листів щодо можливості розміщення тимчасових збірно-розбірних гаражів для машин з ручним керуванням. Дозвіл на розміщення таких гаражів надавався на підставі розпоряджень районних адміністрацій за місцем можливого розміщення гаражів. Однак, лист щодо можливості тимчасового встановлення металевих збірно-розбірних гаражів без фундаменту поблизу будинків АДРЕСА_8 та № НОМЕР_2 на вул. Ак. Лазаренка Управлінням архітектури та урбаністики не надавався. Також, Франківською районною адміністрацією повідомлено, що на міжвідомчій комісій не розглядались питання та не приймались розпорядчі документи щодо можливості тимчасового встановлення металевих збірно-розбірних гаражів без фундаменту поблизу будинків АДРЕСА_8 та АДРЕСА_9 на вул. Ак. Лазаренка.
В подальшому НУ «Львівська політехніка» було направлено власникам самовільно встановлених гаражів листи з повідомленням про порушення права землекористування Університету та необхідність до 15 жовтня 2020 року звільнити встановлені гаражі від усього майна та здійснити їхній демонтаж. Власників гаражів було додатково проінформовано про те, що самовільне заняття земельної ділянки та самовільне будівництво є адміністративним правопорушенням та кримінально- караним діянням.
Однак, вимоги НУ «Львівська політехніка» щодо знесення самовільно встановлених гаражів власниками цих гаражів не були виконані. 
Як вбачається з матеріалів справи, в ході проведення ревізії Національним університетом «Львівська політехніка» було надано Західному офісу Держаудитслужби вищенаведену інформацію та повідомлено про те, що у найближчий час НУ «Львівська політехніка» відновить дане питання та повторно звернеться до власників самовільно встановлених гаражів із вимогою про їх знесення, а у разі не виконання цими особами вимог Університету, Університет здійснюватиме захист свого порушеного права землекористування в судовому порядку.
Відповідачем Західним офісом Держаудитслужби зроблено висновок про недотримання НУ «Львівська політехніка» статі 96 Земельного кодексу України, відповідно до якої землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок проводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої ділянки.
Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання останніх за цільовим призначенням (пункт «а» частини першої статті 91, пункт «а» частини першої статті 96 ЗК України). Аналогічний обов`язок визначений в абзаці десятому статті 35 Закону України «Про охорону земель».
Цільове призначення земельної ділянки - це допустимі напрями використання земельної ділянки відповідно до встановлених законом вимог щодо використання земель відповідної категорії та визначеного виду цільового призначення (абзац 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про землеустрій»).
Метою встановлення категорій земель за цільовим призначенням є забезпечення особливого правового режиму для їх охорони і ефективного використання.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, Верховний Суд у постанові від 4 лютого 2020 року у справі № 915/47/17 (пункт 49) зазначив, що поняття «використання земельної ділянки не за цільовим призначенням» стосується тих випадків, коли на земельній ділянці здійснюється діяльність, яка виходить за межі її цільового призначення та передбачає фактичне використання такої ділянки. Отже, нецільовим використанням земельної ділянки з категорії земель житлової та громадської забудови є її використання за іншим призначенням, всупереч генеральному плану населеного пункту, іншій містобудівній документації, плану земельно-господарського устрою тощо, тобто всупереч земельному законодавству України.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що розміщення третіми особами - мешканцями розташованих на належній НУ «Львівська політехніка» ділянці багатоквартирних житлових будинків, збірно-розбірних металевих гаражів у зв`язку із їх проживанням у цих будинках, не свідчить про нецільове використання Університетом належної йому на праві постійного користування земельної ділянки, оскільки фактично такі об`єкти розміщені без дозволу НУ «Львівська політехніка», а тому підлягають демонтажу власниками цих гаражів. Водночас, НУ «Львівська політехніка» станом на даний час використовує вищевказану земельну ділянку для обслуговування гуртожитків АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_14 на АДРЕСА_1 , 38, АДРЕСА_8 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 та побутового комбінату на вул. Лазаренка, 42 а у м. Львові, що відповідає її цільовому призначенню та виду використання згідно землевпорядної документації, доказів протилежного відповідачем не надано.
Крім цього, Західним офісом Держаудитслужби не прийнято до уваги той факт, що розміщення на належній НУ «Львівська політехніка» земельній ділянці гаражів третіми особами є самовільним, та зроблено висновок про те, що відповідно до п. 284.3 ст. 284 Податкового кодексу України НУ «Львівська політехніка» не сплачено земельний податок, у зв`язку з чим місцевим бюджетом за період з 01.01.2021 року по 31.12.2023 року недоотримано 1464,7 грн від плати за землю.
Разом зтим, суд вважає недоречним покликання відповідача на вимоги п. 284.3 ст. 284 Податкового кодексу України, яким унормовано, що якщо платники податку, які користуються пільгами з цього податку, надають в оренду земельні ділянки, окремі будівлі, споруди або їх частини, податок за такі земельні ділянки та земельні ділянки під такими будівлями (їх частинами) сплачується на загальних підставах з урахуванням прибудинкової території. 
Ця норма не поширюється на бюджетні установи у разі надання ними будівель, споруд (їх частин) в тимчасове користування (оренду) іншим бюджетним установам, дошкільним, загальноосвітнім навчальним закладам незалежно від форм власності і джерел фінансування.
Разом з тим, оскільки НУ «Львівська політехніка» не приймав рішення про надання частини належної йому на праві постійного користування земельної ділянки площею за адресою: м. Львів, вул. Ак. Лазаренка, 36, 38, 40, 42 та 42а в користування власникам гаражів, і такі гаражі встановлені ними самовільно без отримання відповідних дозволів та погоджень, відтак у НУ «Львівська політехніка» відсутній обов`язок сплачувати земельний податок на загальних підставах.
Також у вказаній вимозі відповідач не зазначив та не конкретизував, яких саме заходів слід вжити позивачу щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням. 
Враховуючи вищенаведене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вимога відповідача про вжиття заходів щодо використання за цільовим призначенням земельної ділянки площею 1028,74 кв.м вартістю 547,26 тис. грн, що належать Університету на праві постійного користування та розгляду питання щодо демонтажу незаконно встановленого майна відповідно до вимог законодавства, є необґрунтованою, а тому підлягає визнанню протиправною та скасуванню.
Щодо висновку про недотримання НУ «Львівська політехніка» вимог п. 20 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №228 від 28.02.2022 року (далі – Порядок №228), в частині об`єктивної потреби в придбанні матеріальних цінностей за рахунок коштів НУ «Львівська політехніка» та пропозиції щодо врахування в подальшому при плануванні потреби у бюджетних коштах вимоги Порядку №228, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ревізією встановлено, що відображення у бухгалтерському обліку НУ «Львівська політехніка» інформації про основні засоби, інші необоротні матеріальні активи та незавершені капітальні інвестиції здійснюється у відповідності до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку в державному секторі 121 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2010 року №1202 (надалі - НП(С)БО 121 «Основні засоби»).
Разом з тим, в ході проведення інвентаризації встановлено, що за матеріально- відповідальною особою, завідувачем складу №1 (Любомир Мацелюх), рахуються необоротні матеріальні активи по субрахунку 1311 «Капітальні інвестиції в основні засоби» та 1312 «Капітальні інвестиції в малоцінні необоротні матеріальні активи».
Вартість необоротних матеріальних активів, які придбані університетом до 2024 року становить - 2 530 555,90 грн, в тому числі комп`ютерне та інше обладнання - 1 218 035,33 гривень.
Зазначене майно придбане університетом у періоді з 2011 по 2023 роки, станом на час проведення інвентаризації знаходиться на складі, в експлуатацію не введене та не використовується у господарській діяльності університету, чим недотримано вимоги п. 20 Порядку № 228 в частині об`єктивної потреби в придбанні матеріальних цінностей за рахунок коштів університету.
Згідно п. 20 Порядку №228 під час визначення обсягів видатків бюджету та/або надання кредитів з бюджету розпорядників нижчого рівня головні розпорядники повинні враховувати об`єкту потребу в коштах кожної установи, виходячи з її основних виробничих показників і контингентів, які встановлюються для установ, обсягу виконуваної роботи, штатної чисельності, необхідності здійснення видатків на охорону праці, погашення дебіторської та кредиторської заборгованості та реалізації окремих програм і намічених заходів щодо скорочення витрат у плановому бюджетному періоді.
Статтею 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Позивач стверджує, що оскільки згідно із ст. 22 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, а не головним розпорядником, так як підпорядковується Міністерству освіти і науки України, то відповідно вимоги п. 20 Порядку №228 не поширюють свою дію на Університет.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що такі твердження є помилкові, оскільки відповідно п. 22 Порядку №228 складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228, показники видатків бюджету та надання кредитів з бюджету, що включаються до проекту кошторису, повинні бути обґрунтовані відповідними розрахунками за кожним кодом економічної класифікації видатків бюджету, або класифікації кредитування бюджету і деталізовані за видами та кількістю товарів (робіт, послуг) із зазначенням вартості за одиницю. Дана норма відноситься і до розпорядників нижчого рівня.
Відтак  суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що оскільки вказане майно наявне та в експлуатацію не введене, що не спростовано позивачем, відтак висновок відповідача, що планування потреби Університету у даному майні не відповідає Порядку № 228 є цілком обґрунтованим, а тому підстави для скасування пропозиції щодо врахування позивачем в подальшому при плануванні потреби у бюджетних коштах вимоги Порядку №228, у суду відсутні.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з урахуванням встановлених обставин та наведених правових положень, суд  першої інстанції прийшов до правильного  висновку, що відповідачем не дотримано наведені приписи ч. 2 ст. 2 КАС України в частині спірної вимоги «Про усунення порушень законодавства» № 131303-14/4805-2024 від 18.06.2024 Західного офісу Державної аудиторської служби України щодо: 
- вимоги забезпечити вжиття заходів щодо відшкодування (в т.ч., але не виключно шляхом повернення, стягнення) понесених збитків та їх перерахування до державного бюджету із врахуванням вимог ст. 15, 16, 1166, 1212 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-IV;
- вимоги забезпечити вжиття заходів (в т.ч., але не виключно шляхом повернення, стягнення) щодо отримання компенсації за недоотримане Університетом житло площею 15,58 кв.м на суму 594,67 тис. грн із врахуванням вимог ст. 193, 216-229 ГКУ, ст. 610-625 ЦКУ або отримання відповідного об`єкта нерухомості;
- вимоги надалі вживати заходи щодо укладення договорів із врахуванням ч. 1 ст. 67 ГКУ, адже відносини з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів, та не допускати проживання сторонніх осіб на безоплатній основі, а також дотримуватися вимог Порядку №228;
- вимоги вжити заходи щодо використання за цільовим призначенням земельної ділянки площею 1028,74 кв.м вартістю 547,26 тис. грн, що належать Університету на праві постійного користування та розгляду питання щодо демонтажу незаконно встановленого майна відповідно до вимог законодавства;
- пропозиції привести у відповідність до вимог Порядку № 296 Договору від 11.01.2006 № 10/1-333, а також Додаткових договорів до нього від 08.07.2019, 27.01.2023 та 21.05.2024;
- пропозиції вжити заходів щодо приведення у відповідність до законодавства питання використання частини земельної ділянки, зокрема передачі її частин площею 1,0966 га, на яких розташовані багатоквартирні будинки, що введені в експлуатацію, в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками, а тому такі є протиправними та підлягають скасуванню.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відтак за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, не є необхідним надавати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
З врахуванням наведеного колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про часткове задоволення позову.  
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апелянта не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. 
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України суд ,-                 
                                                       ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  Західного офісу Держаудитслужби залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2025 року у справі №380/15516/24 без змін.    
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	Т. І. Шинкар