Номер провадження: 22-ц/813/976/25 
Справа № 521/18811/21
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Сегеда С.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі: Узун Н.Д., 
за участю: позивача – ОСОБА_1 , представника позивача – Ларіонова С.Б., відповідача – ОСОБА_2 , представника відповідача – Марченко К.Б.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Ларіонов Сергій Борисович, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб – виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, скасування рішення,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ларіонов Сергій Борисович, звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , за участі третіх осіб – виконавчого комітету Одеської міської ради (-далі ВК ОМР), Одеської міської ради (-далі ОМР),  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , про скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, скасування рішення, у якому просив суд:
- скасувати свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 08.10.2012, видане ВК ОМР про право приватної власності ОСОБА_6 на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 ;
- скасувати рішення ОМР про передачу у власність ОСОБА_6 земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110137300:47:010:0035.
Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну підстав позову (а.с. 93-96, т. 2.) обґрунтовані тим, що відповідно до п. 6 рішення виконкому Іллічівської районної ради депутатів трудящих «Про надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в районі Ближні Млини по вулиці 3-тя Степова» №441 від 07.07.1952 громадянці ОСОБА_7 була надана земельна ділянка № НОМЕР_2 площею 460,0 кв.м для індивідуального будівництва. ОСОБА_7 розпочала будівництво будинку АДРЕСА_2 . Не закінчивши будівництво ОСОБА_7 вирішила продати цей незавершений будівництвом будинок. Дід позивача по батьківській лінії ОСОБА_8 у 1956 році придбав у ОСОБА_7 за 10 000 руб. незавершене будівництвом домоволодіння АДРЕСА_2 , про що свідчать розписки від 09.03.1956, 04.04.1956, 01.06.1956 р.р. ОСОБА_7 отримала обумовлену сторонами суму в 10 000 руб. та передала ОСОБА_8 договір на забудову від 19.03.1953, дозвіл на виконання робіт, генеральний план ділянки, проект, а також ключі від будинку. ОСОБА_8 добудував та облаштував придбаний будинок і заселився до нього зі своєю сім`єю: дружиною ОСОБА_6 ; сином ОСОБА_9 ; сином ОСОБА_10 .
З метою створення належних умов проживання для своєї сім`ї позивач разом з батьком відповідачки здійснили реконструкцію будинку, внаслідок чого в 1994-1996 роках він набув теперішнього вигляду та складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею (кв.м) 159,4 та житловою площею 92,7 кв.м, гаражу літ. «Ж», сараїв літ. «И», «К», «М», «Р», навісу літ. «Н», літньої кухні з погребом літ. «О», душової літ. «П».
За таких обставин позивач вважає, що він набув право спільної власності на спірне домоволодіннія, або на частину матеріалів що були використані при його реконструкції, й, відповідно набув майнових прав на участь в здачі реконструйованого будинку в експлуатацію з наступною реєстрацію права спільної власності на вказаний будинок, в т.ч. за ним як за співвласником, проте право власності на спірне домоволодіння було протиправно оформлено одноособово ОСОБА_6 на своє ім`я, бабусею позивача, згодом нею одноосібно приватизовано земельну ділянку під будинком та заповідано зазначене майно відповідачу, яка після смерті ОСОБА_6 , отримала вказане майно у спадщину та оформила спадкові права на нього. Враховуючи викладене, представник позивача просив суд позов задовольнити.
У лютому 2022 року відповідачка ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла адвокат Марченко Клара Борисівна, надала суду відзив на позовну заяву з урахуванням змінених підстав позову, в якому просила відмовити в задоволенні позову за безпідставністю вимог, посилаючись на те, що розбудову будинку було здійснено до 1986 року силами за коштом діда та бабусі, сторін по справі, роком побудови будинку є 1963 рік, а господарських споруд (сарай, літня кухня та душова) – 1988 рік, батько позивача з 1961 року по 1996 рік в будинку не проживав, оскільки знаходився на військовій службі, просила застосувати до позовних вимог позовну давність (а.с. 102-108, т. 2).
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , його представник, адвокат Ларіонов Сергій Борисович, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснили суду, що спірний будинок постійно розбудовувався силами та коштом батька та дядька позивача, а також самого позивача, первісно складався з двох кімнат, в 1965 році дід позивача, прибудував 1 кімнату приблизно в 1965 році, в 1969-1970р.р. батько позивача прибудував 3 кімнати, коридор та збільшив кухню, батько відповідача в 1972-1980р.р. прибудував дві кімнати, кухню та ванну з туалетом, в 1992 році позивач добудував ванну, туалет, кухню та сарай до будинку, а батько відповідача-гараж та сарай, в теперішній час будинок фактично є багатоквартирним, оскільки складається з трьох окремих частин-квартир. Також представник позивача посилався на нікчемність внаслідок недотримання нотаріальної форми договору відчуження недобудованого будинку, укладеного в 1956 році між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ..
Представник відповідачки ОСОБА_2 проти позову заперечувала та просила суд у задоволенні позову відмовити.
Представник третьої особи ВК ОМР у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду повідомлені належним чином.
Представник третьої особи ОМР у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду повідомлені належним чином.
Третя особа - ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилась, про місце, дату та час судового розгляду повідомлялась належним чином.
Третя особа - ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилась, про місце, дату та час судового розгляду повідомлялась належним чином.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб – ВК ОМР, ОМР, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , серії САЕ №799801, виданого 08 жовтня 2012 року ВК ОМР Соколовій Ірині Максимівні; про скасування рішення ОМР №5729-VI від 29 жовтня 2014 року про передачу у власність ОСОБА_6 земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер ділянки 5110137300:47:010:0035 – відмовлено.
Суд скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2021 року по цивільній справі №521/18811/21:
скасував заборону будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо:
- житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 ,
- земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110137300:47:010:0035.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ларіонов Сергій Борисович, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
В судове засідання, призначене на 26 червня 2025 року об 15:00 год з`явились позивач – ОСОБА_1 , представник позивача – ОСОБА_11 , відповідач – ОСОБА_2 , представник відповідча – ОСОБА_12 , інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками, наявними в матеріалах справи.
Третім особам – ОСОБА_4 та ОСОБА_13 судові повістки направлялись на єдині відомі адреси, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та Єдиного державного демографічного реєстру, однак поштові повідомлення повернулись до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Згідно ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Таким чином, оскільки судові повістки направлялась на всі відомі суду адреси місця проживання та реєстрації учасників справи та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення третіх осіб про дату, час та місце розгляду справи.
Крім того, Одеським апеляційним судом було опубліковано на офіційному веб-сайті суду заяву про повідомлення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про судове засідання, яке призначено на 26 червня 2025 року об 15:00 год.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України,  здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.  У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (стаття 19 Конституції України).
Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», у редакції, чинній на час прийняття рішень Вилківською міською радою, передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Відповідно до статті 12 ЗК України, пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міська рада здійснює передачу у власність або у користування земельних ділянок виключно до положень Земельного кодексу України.
За положеннями статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55, статті 124 Конституції України.
Відповідно до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
За нормами частини 1 статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Частинами 1-3 статті 158 ЗК України передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. 
У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина 5 статті 158 ЗК України).
За змістом частини 2 статті 152 ЗК України лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Частина 3 статті 152 ЗК України визначає способи захисту порушених прав, а саме: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконкому Іллічівської райради депутатів трудящих м. Одеси №441 від 07.07.1952 гр. ОСОБА_7 було виділено для індивідуального житлового будівництва земельну ділянку площею 460 кв.м в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією архівної виписки (а.с. 32, т. 3).
З копії Акту від 27.03.1954 (а.с. 29, т. 3) вбачається, що з ОСОБА_7 було укладено договір на право забудови від 19.03.1953 та станом на дату складення акту було побудовано частину будівлі розміром 3,6*3,4 м, яка мала дві капітальні та дві некапітальні стіни, тимчасовий дах, вікно та двері.
09 березня 1956 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , було укладено договір, відповідно до умов якого ОСОБА_8 придбав недобудований будинок за адресою АДРЕСА_3 , комунікації, будівельні матеріали, за умовами договору йому було передано договір на право забудови, дозвіл на проведення робіт, акт встановлення меж ділянки, генеральний план та креслення для будівництва будинку (а.с. 69-70, т. 1). За умовами вказаного договору ОСОБА_8 ОСОБА_7 було сплачено 10 000 руб., що підтверджується копіями відповідних розписок (а.с. 26-28, т. 3).
Суд відхиляє доводи сторони позивача про нікчемінсть вказаного договору, оскільки укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 договір є договором купівлі-продажу майна на суму понад 500 крб, для якого, відповідно до ст. 136 ЦК УРСР 1922 р. встановлено просту письмову форму.
Сторонами визнано та не оспорюється, що ОСОБА_8 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , які є батьками ОСОБА_10 (батька позивача) та ОСОБА_9 (батька відповідача).
З наявних в справі матеріалів технічної інвентаризації вбачається, що станом на 05.05.1954 до складу спірного житлового будинку входили житлова будівля літ. «А», сарай літ. «Б», вбиральня літ. «В», льох літ. «Г» (а.с. 163, т. 2).
Станом на 03.06.1986 до складу спірного житлового будинку входили житлова будівля літ. «А», що складалась з трьох квартир загальною площею 160,2 кв.м, житловою площею 99,0 кв.м, гараж літ. «Ж», сараї літ. «И», «К», «Л», М» (а.с. 164-167, т. 2).
Станом на 12.01.1993 до складу домоволодіння входили житлова будівля літ. «А», що складалась з трьох квартир загальною площею 160,2 кв.м, житловою площею 99,0 кв.м, гараж літ. «Ж», сараї літ. «И», «К», «Л», М», навіс літ. «Н» (а.с. 168-171, т. 2).
З копії висновку про технічний стан будинку, наявного в матеріалах інвентарної справи на будинок за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що станом на 14.09.2010 вказаний житловий будинок складається з житлового будинку літ. «А» площею 159,4 кв.м, житловою площею 92,7 кв.м, гаражу літ. «Ж», сараїв літ. «И», «К», «М», «Р», навісу літ. «Н», літньої кухні літ. «О», душової літ. «П» (а.с. 55, т. 2).
08 жовтня 2012 року ВК ОМР ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , серії САЕ №799801 (а.с. 174, т. 1), який складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 159,4 кв.м, житловою площею 92,7 кв.м, гаражу літ. «Ж», сараїв літ. «И», «К», «М», «Р», навісу літ. «Н», літньої кухні з погрібом літ. «О», душової літ. «П», відображених в технічному паспорті від 05.07.2012 (а.с. 176-180, т. 1).
Також, в матеріалах справи наявна декларація про готовність об`єкта до експлуатації «Будівництво житлового будинку господарських будівель та споруд, АДРЕСА_1 », зареєстрована Інспекцією ДАБК в Одеській області від 10.05.2012 за №OD 14212073312, з якої вбачається, що ОСОБА_6 власними силами в період з 03.2006р. по 03.2007р. здійснила будівництво вказаного будинку за проектною документацією, розробленою ТОВ «ВК «Слід», об`єкт складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 159,4 кв.м, житловою площею 92,7 кв.м, гаражу літ. «Ж», сараїв літ. «И», «К», «М», «Р», навісу літ. «Н», літньої кухні літ. «О», душової літ. «П». (а.с. 58-62, т. 1)
Рішенням ОМР №5729-VI від 29.102014 ОСОБА_6 було передано безоплатно земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0508 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер ділянки 5110137300:47:010:0035 (а.с. 156, т. 1).
04 лютого 2015 року ОСОБА_6 подарувала своєму синові ОСОБА_9 вказаний житловий будинок та земельну ділянку, що підтверджується копіями відповідних договорів дарування (а.с. 216-223, т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 27, т. 1)
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 26, т. 1)
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_9 , після смерті якого відповідач успадкувала за заповітом спірний житловий будинок та земельну ділянку, що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 06.11.2019 (а.с. 224-225, т. 1).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Підставою позовних вимог є участь позивача у реконструкції будинку, внаслідок чого він набув право спільної сумісної власності на будинок або на відповідні матеріали та обладнання, що використовувались для будівництва, а також набув майнових прав на здачу будинку в експлуатацію.
В матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази на підтвердження вказаних обставин.
Так, розбудову спірного будинку проведено в період з моменту його придбання ОСОБА_8 до 03.06.1986, що підтверджується матеріалами технічної інвентаризації (а.с. 164-167, т. 2).
Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.
Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).
З матеріалів справи не вбачається, яким чином, коли та в якому обсязі позивач приймав участь в реконструкції будинку, чи була згода власника на проведення такої реконструкції, чи укладався між власником та позивачем відповідний договір, що передбачав отримання ним у власність відповідної частки реконструйованого будинку, чи проводилась відповідна реконструкція у встановленому законом порядку.
Посилання позивача на положення Закону України «Про власність» (ст. 12, 19), а також чинного ЦК України (ст. 331, 368) відхиляються судом, оскільки фактично реконструкція будинку відбулась до набрання ними чинності.
Надана стороною позивача копія товарного чеку від 20.08.1988 на придбання шифера (а.с. 147, т. 2) не свідчить про участь позивача або його батька в будівництві будинку або господарських споруд.
Показання допитаних в судовому засіданні свідків є протирічними. Так, свідки ОСОБА_14 , та ОСОБА_15 пояснили суду, що позивач в 2000 році добудував туалет, що в матеріалах технічної інвентаризації не відображено. Свідок ОСОБА_16 , дружина позивача, пояснила суду, що частину будинку, де мешкає вона з чоловіком, будували ОСОБА_8 та ОСОБА_6 в 70-х роках, позивачем було добудовано без відповідного оформлення ванну, частину кухні та сарай, свідок ОСОБА_17 пояснила суду, що відповідну частину будинку збудували ОСОБА_8 та ОСОБА_6 та подарували позивачу на весілля, проте відповідний договір в матеріалах справи відсутній.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено порушення його прав видачею оспорюваного свідоцтва про право власності на будинок на ім`я ОСОБА_6 та передачею їй у власність земельної ділянки під вказаним будинком, що є правовою підставою для відмови в задоволенні позову.
Суд відхиляє доводи сторони позивача про застосування позовної давності, оскільки позовна давність є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог й застосовується у разі, якщо суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2021 року шляхом скасування заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110137300:47:010:0035.
Враховуючи наявність відповідних заяв сторін по справі, питання розподілу судових витрат вирішуватиметься судом відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Посилання позивача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ларіонов Сергій Борисович, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскілки судом помилково не враховано, що спірний будинок, який постійно розбудовувався силами та коштом батька та дядька позивача, а також самого позивача, незаконно був привласнений ОСОБА_6 шляхом одноособового введення в експлуатацію на своє ім`я в 2012 році, не приймаються до уваги.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові, але не в повному обсязі згодна з мотивами відмови у позові, виходячи з наступного. 
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10.02.2010 (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що оскаржене свідоцтво про право власності на спірний будинок та рішення органу місцевого самоврядування постановлене з порушенням встановленого законом порядку та порушує його законні права та інтереси. Й, навпаки, відповідачка ОСОБА_2 надала суду належні, достовірні та достатні докази на спростування підстав позову.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах ВП Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16(пункт 40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що  є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони,  з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції  і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/ підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову  в позові (постанова Верховного Суду від 03.03.2021 за №1527/13038/12, провадження №61-8204св20)».
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач ОСОБА_1 стверджував, що з метою створення належних умов проживання для своєї сім`ї позивач разом з батьком відповідачки здійснили реконструкцію будинку, внаслідок чого в 1994-1996 роках він набув теперішнього вигляду та складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею (кв.м) 159,4 та житловою площею 92,7 кв. м, гаражу літ. «Ж», сараїв літ. «И», «К», «М», «Р», навісу літ. «Н», літньої кухні з погребом літ. «О», душової літ. «П». За таких обставин він вважав, що він набув право спільної власності на спірне домоволодіннія, або на частину матеріалів що були використані при його реконструкції, й, відповідно набув майнових прав на участь в здачі реконструйованого будинку в експлуатацію з наступною реєстрацію права спільної власності на вказаний будинок, в т.ч. за ним як за співвласником, проте право власності на спірне домоволодіння було протиправно оформлено одноособово ОСОБА_6 , бабусею позивача.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 липня 1981 року №4 «Про судову практику вирішення спорів, пов`язаних з правом приватної власності на будинок», «сам по собі факт сприяння забудовнику з боку членів його сім`ї або родичів в будівництві будинку не може бути підставою для задоволення їхніх претензій до забудовника про визнання права власності на частину будинку. Ці особи мають право вимагати відшкодування власником будинку зроблених ними витрат.
«Оскільки згідно ст. 17 ЗК та ст.14 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.
Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.
Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК обов`язок» (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтння 1991 року №7 «Про пракитику застування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий буджинок»).
В матеріалах справи відсутній договір про спільне будівництво спірного будинку, відсутні дозвільні документи органів місцевого самоврядування на зміну договору безстрокового користування земельною ділянкою та договору забудови земельної ділянки, відсутні документи, що підтверджують витрати на будівництво, відсутні інвентаризаційні або адміністративні документи про ведення будівництва позивачем ОСОБА_1 ..
Суд першої інстанції правильно виходив, що надана позивачем копія товарного чеку від 20.08.1988 на придбання шифера (а.с. 147, т. 2) не свідчить про участь позивача або його батька в будівництві будинку або господарських споруд.
В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач також послався на показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , дружини позивача, та ОСОБА_17 .. Які були допитані в суді, але у відповідності до ч. 2 ст. 78 ЦПК України свідчення свідків є недопустимими доказами на підтвердження обсягу та характеру участі ОСОБА_1 у виконанні будівельних робіт. 
Отже, право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, але позивачем не доведено належним чином порушення його прав та законних інтересів з боку відповідача ОСОБА_2 , яка у встановленому законом порядку набула права власності на спірний будинок та спірну земельну ділянку.
Крім того, колегія суддів також звертає увагу й на те, що право власності на будинок та земельну ділянку підпадають під правовий захист за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула на майно і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у користування. 
Отже, відповідачкою ОСОБА_2 набуто право власності на спірне майно правомірно, тому вона має право на захист права на мірне володіння майном.
Досліджуючи питання дотримання балансу інтересів сторін спору на предмет переваги між захистом порушеного права позивача  та правом відповідача ОСОБА_2 володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном, колегія суддів надає перевагу захисту прав відповідача, оскільки він не набув прав на спірне майно. 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, висновок Великої палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив усі докази, які є у справі, колегія суддів вважає, що за обставинами цієї справи, враховуючи всі наведені вище принципи, позивачем ОСОБА_1 не доведено, що таке втручання у права відповідачки на спірне майно не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки захисту інтересів відповідачки, яка набула право власності на спірне майно, є більш важливими, ніж дотримання права позивача. Отже задоволення позову призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Таким чином, позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не доведено належним чином те, що відповідачка ОСОБА_2 порушує його права на спірне нерухоме майно, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право не підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Системний аналіз наведених норм права, правові висновки Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору відповідач отримав ефективний засіб юридичного захисту свого права на спірне майно, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Отже,  суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості,  на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову. 
Інших правових доводів апеляційні скарги не містять.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Проте, колегія суддів вважає, що з наведених обставин, є підстави для зміни рішення суду першої інстанції в частині мотивування, виклавши їх в редакції цієї постанови. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2023 року змінити в частині мотивування, виклавши їх в редакції цієї постанови. 
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 07 липня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда