П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
 23 липня 2025 року                                                                                              м. Київ
 
Справа № 753/18133/24
Провадження: № 22-ц/824/10798/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Сацика Романа Васильовича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Колесник О. М.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «ДІМ 9 000» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
у с т а н о в и в:
 
У вересні 2024 року ТОВ «Управляюча компанія «ДІМ 9 000» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , а ТОВ «Управляюча компанія «ДІМ 9 000» є експлуатуючою організацією, яка здійснює обслуговування будинку АДРЕСА_1 . Позивачем регулярно надаються послуги з утримання будинку та прибудинкової території, а також надсилаються відповідачці платіжні документи (рахунки) на оплату таких послуг. Порушення відповідачкою своїх обов`язків щодо своєчасної оплати вартості спожитих житлово-комунальних послуг за період часу з 01.11.2023 року по 31.08.2024 року, які позивач надав відповідачці, обумовило виникнення заборгованості, яку позивач просив суд стягнути з відповідачки, у розмірі 16 494,60 грн, яка складається з основної суми заборгованості у розмірі 15 181,53 грн, 3 % річних у розмірі 379,75 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 933,32 грн.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 листопада 2024 року позов ТОВ «Управляюча компанія «ДІМ 9 000» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Управляюча компанія «ДІМ 9 000» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 16 494,60 грн, яка складається з основної суми заборгованості у розмірі 15 181,53 грн, 3 % річних у розмірі 379,75 грн та 933,32 грн - інфляційної складової боргу, а також судовий збір в сумі 3 028 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 грн, а всього 26 522,60 грн.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Сацик Р. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи, у зв`язку з цим вона була позбавлена можливості подати відзив на позовну заяву та надати докази на підтвердження своєї позиції. Наданий розрахунок заборгованості не відповідає дійсності, оскільки не враховує фактичні обставини, зокрема, зміну місця проживання ОСОБА_1 . Незважаючи на це, вона сумлінно та регулярно здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, за період з 01.11.2023 року по 31.08.2024 року було здійснено оплату на загальну суму 29 573 грн, що підтверджується платіжними інструкціями долученими по апеляційної скарги. Окрім того, з метою подальшого продажу квартири відповідачка звернулася до позивача за отриманням довідки про наявність/відсутність заборгованості по сплаті за надані послуги, відповідно до довідки від 08.10.2024 року станом на 01.10.2024 року відсутня заборгованість по сплаті за надані послуги, тобто заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг була відсутня до оплати 03.10.2024 року. Вважав, що вимоги представника позивача щодо компенсації судових витрат є завищеними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 30 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У запереченнях на апеляційну скаргу адвокат Безсмертний О. О. в інтересах ТОВ «Управляюча компанія «ДІМ 9 000» заперечив проти апеляційної скарги та зазначив, що позивач звернувся до суду в вересні 2024 року, а основна сума боргу була сплачена у жовтні 2024 року, що підтверджує той факт, що позивач звернувся до суду з позовом до оплати основної суми боргу. Проте, позивач поніс збитки, завдані діями відповідачки у вигляді інфляційних нарахувань у розмірі 933,32 грн, 3 % річних - 379,75 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 028 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. На даний час заборгованість не погашена.
У відповіді на заперечення на апеляційну скаргу адвокат Сацик Р. В. в інтересах ОСОБА_1 зазначив, що вимоги щодо стягнення інфляційних витрат та 3 % річних у новому періоді, зазначеному у запереченнях на апеляційну скаргу, не можуть бути предметом розгляду апеляційного суду. Вважав, що ТОВ «Управляюча компанія «ДІМ 9 000», будучи належним чином обізнаним про погашення основної суми боргу відповідачкою ще до винесення рішення по справі, мало всі передбачені процесуальним законом можливості для реалізації своїх прав, зокрема, щодо: зменшення позовних вимог, зміни предмета або підстав позову, відмови від позову в цілому або частково, подання заяви про залишення позову без розгляду.
За правилом ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України та ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ТОВ «Управляюча компанія «ДІМ 9 000» є експлуатуючою організацією, яка здійснює обслуговування будинку АДРЕСА_1 на підставі договору про надання послуг № НОМЕР_2 від 11.07.2023 року та договору № НОМЕР_2/О про компенсацію вартості послуг від 11.07.2023 року (а.с. 10-13, 7-8).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.09.2024 року, ОСОБА_1 19.01.2024 року зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу 41 від 19.01.2024 року (а.с. 6).
З 01.11.2023 року по 31.08.2024 року відповідачка не вносить плату за отриманні житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість у розмірі 15 181,53 грн (а.с. 31).
Додатково, згідно з наданим позивачем розрахунком його втрати від інфляції становлять 933,32 грн, а також 379,75 грн - 3 % річних (а.с. 32).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач надає мешканцям житлово-комунальні послуги, відповідачка в свою чергу отримує їх, при цьому не в повному обсязі виконує зобов`язання по їх оплаті. У зв`язку з чим за нею утворилась заборгованість за житлово-комунальні послуги з 01.11.2023 року по 31.08.2024 року у розмірі 15 181,53 грн, що підтверджується копією наявного розрахунку в матеріалах справи. Відповідно сума штрафних санкцій на підставі ст. 625 ЦК України, яка підлягає стягненню, становить 1 313,07 грн, що складається з 3 % річних у розмірі 379,75 грн та інфляційної складової боргу у розмірі 933,32 грн.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, скаржник посилається на те, що не була належним чином повідомлена про розгляд справи, а тому суд порушив її процесуальне право на надання заперечень.
Згідно вимог ч. 2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення від 17 січня 1970 року у справі «Delcourt v. Belgium» («Делькур проти Бельгії»), заява № 2689/65, пункт 25 та рішення від 11 жовтня 2001 року у справі «Hoffmann v. Germany» («Гофман проти Німеччини»), заява № 34045/96, пункт 65).
ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення від 08 квітня 2010 року у справі «GUREPKA v. UKRAINE (№ 2)» («Гурепка проти України (№ 2)»), заява № 38789/04, § 23).
Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивач зазначив відповідачем ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та її адресу: АДРЕСА_1 .
На запит Дарницького районного суду міста Києва, 19.09.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру надійшла відповідь № 796020, зі змісту якої убачається, що за вказаними параметрами ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) не знайдено (а.с. 40).
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2024 року у даній справі відкрито провадження.
20.09.2024 року відповідачці направлено за адресою, вказаною у позовній заяві, ухвалу суду про відкриття провадження у справі, а також копію позовної заяви з додатками.
Конверт з вказаними документами повернувся на адресу суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 44-45).
Колегія суддів відмічає, що відповідно до ч.ч. 6, 10 ст. 187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Суд першої інстанції не мав відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи відповідачки, проте, всупереч ч. 11 ст. 128 ЦПК України, не розмістив оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Отже, в матеріалах справи відсутні жодні докази, які б підтверджували належне повідомлення відповідачки про розгляд справи у порядку, передбаченому ЦПК України, а тому відсутні підстави вважати, що  ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції.
Окрім того, з долученої до апеляційної скарги копії паспорту ОСОБА_1 убачається, що остання з 09.10.2009 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 65-67).
Відповідно до довідки від 31.01.2019 року № 3002-5000024262 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 фактично проживає/перебуває: АДРЕСА_5 (а.с. 69).
Відповідно до довідки від 10.07.2023 року № 3008-7001831422 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 фактично проживає/перебуває: АДРЕСА_6 (а.с. 70).
Однак, суд першої інстанції, не вчинивши належних дій щодо отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_1 , здійснив її повідомлення за невірною адресою.
Вказане згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення у справі нового судового рішення.
Вирішуючи позовні вимоги ТОВ «Управляюча компанія «ДІМ 9 000», суд виходить з наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.
Згідно з ч. 4 ст. 4 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники зобов`язані: забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; забезпечувати технічне обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку; використовувати спільне майно багатоквартирного будинку за призначенням; додержуватися вимог правил утримання багатоквартирного будинку і прибудинкової території, правил пожежної безпеки, санітарних норм; виконувати рішення зборів співвласників; забезпечувати додержання вимог житлового і містобудівного законодавства щодо проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення приміщень або їх частин; відшкодовувати збитки, завдані майну інших співвласників та спільному майну багатоквартирного будинку; додержуватися чистоти в місцях загального користування і тиші згідно з вимогами законодавства; забезпечувати поточний огляд і періодичне обстеження прийнятого в експлуатацію в установленому законодавством порядку багатоквартирного будинку протягом усього життєвого циклу будинку та нести відповідальність за неналежну експлуатацію згідно із законом; своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.
Кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.
У разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення новий власник набуває усіх обов`язків попереднього власника як співвласника.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» витрати на управління багатоквартирним будинком включають витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку.
Аналіз наведених норм дозволяє зробити висновок, що усі власники квартир (нежитлових приміщень) у багатоквартирному будинку, які одночасно є співвласниками спільного майна такого будинку, зобов`язані його утримувати в силу прямої норми ст. 322 ЦК України та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».
Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що відповідачка 27.02.2024 року сплатила заборгованість у розмірі 10 073 грн. Це підтверджується платіжною інструкцією 0.0.3496869747.1 з призначення платежу: О/рахунок НОМЕР_2 , послуга з контрольно-пропускної роботи, на суму 1 030 грн (а.с. 75); платіжною інструкцією 0.0.3496881786.1 з призначенням платежу: О/рахунок НОМЕР_2 , додаткові послуги, на суму 1 050 грн (а.с. 76); платіжною інструкцією 0.0.3496860013.1 з призначенням платежу: О/рахунок НОМЕР_2 , за утримання буд. та прибуд., на суму 6 678 грн (а.с. 77); платіжною інструкцією 0.0.3496890414.1 з призначення платежу: О/рахунок НОМЕР_2 , за опалення, на суму 1 315 грн (а.с. 78).
Також відповідачка 03.10.2024 року сплатила заборгованість у розмірі 19 500 грн. Це підтверджується платіжною інструкцією 0.0.3920965122.1 з призначення платежу: О/рахунок НОМЕР_2 , утримання будинку, на суму 14 775 грн (а.с. 79); платіжною інструкцією 0.0.3920978946.1 з призначення платежу: О/рахунок НОМЕР_2 , комунальні послуги, на суму 3 990 грн (а.с. 80); платіжною інструкцією 0.0.3920970072.1 з призначення платежу: О/рахунок НОМЕР_2, опалення та ГВП, на суму 735 грн (а.с. 81).
Окрім цього, відповідачка до відповіді на заперечення на апеляційну скаргу долучила платіжну інструкцію 0.0.3089746721.1 від 11.07.2023 року з призначення платежу: О/рахунок НОМЕР_2, послуга з контрольно-пропускної роботи, на суму 840 грн; платіжну інструкцію 0.0.3089728901.1 від 11.07.2023 року з призначення платежу: О/рахунок НОМЕР_2 , за утримання буд. та прибуд. тер., на суму 5 447,72 грн; платіжну інструкцію 0.0.3089758360.1 від 11.07.2023 року з призначення платежу: додаткові послуги, на суму 1 050 грн.
Відповідно до довідки про наявність/відсутність заборгованості по сплаті за надані послуги вих. № /08/10/2024-01 від 08.10.2024 року, яка видана про те, що у ОСОБА_1 - власника квартири АДРЕСА_1 станом на 01.10.2024 року перед ТОВ «Управляюча компанія «ДІМ 9 000» відсутня заборгованість по сплаті за надані послуги (а.с. 74).
У своїх запереченнях на апеляційну скаргу позивач визнає той факт, що відповідачкою дійсно було погашено основну суму боргу, та зазначає, що відповідачкою досі не сплачено інфляційні втрати та 3 % річних, а тому сума заборгованості погашена лише частково.
Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 367 ЦК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Виходячи з того, що відповідачка не приймала участі у розгляді справи в суді першої інстанції, не мала змоги подати відповідні докази, суд апеляційної інстанції вважає за можливе прийняти нові докази.
Отже, предмет спору, в частині 15 181,53 грн основної суми заборгованості, яка була сплачена, відсутній.
Разом з тим, будь-яких доказів того, що відповідачка відшкодувала суму завданих інфляційних втрат та 3 % річних матеріали справи не містять.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (ст. 77 ЦПК), допустимими (ст. 78 ЦПК), достовірними (ст. 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (ст. 80 ЦПК).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивач у поданому позові просить стягнути понесені збитки, завдані діями відповідача у вигляді інфляційних нарахувань у розмірі 933,32 грн та 3 % річних у розмірі 379,75 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання в частині заборгованості за житлово-комунальні послуги у період з 01.11.2023 року по 31.08.2024 року.
Однак, у запереченнях на апеляційну скаргу позивач зазначив про необхідність стягнення з відповідачки 3 % річних та інфляційних втрат за період з 01.10.2020 року по 23.02.2022 року, що розцінюється колегією суддів як технічна помилка при формуванні заперечення, а саме така вимога є необґрунтованою та не стосується розгляду даної справи.
05.03.2022 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» (далі - Постанова №206).
Абзацом 1 пункту 1 вказаної Постанови № 206 установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
Відповідно до п. 2 Постанови № 206 ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1405 від 29.12.2023 року викладено п. 1 постанови № 206 у новій редакції, згідно якої з 01.01.2024 року мораторій діє лише у громадах, віднесених Мінреінтеграції до зон бойових дій/окупації або щодо пошкодженого житла; в інших регіонах нарахування інфляції та процентів дозволено.
Відтак, з 24.02.2022 року по 31.12.2023 року існував мораторій на нарахування та стягнення неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних нарахованих на заборгованість за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, в не залежності від місця проживання боржника у будь-якій місцевості України. З 01.01.2024 року ця заборона стосується лише виключного переліку громад, зон та територій. Об`єкт нерухомості, що знаходиться за адресою м. Київ, Дніпровська набережна, будинок 15-Ж, до такого переліку з 01.01.2024 року не відноситься.
Згідно даних розрахунку, доданого позивачем до позовної заяви, інфляційні втрати становлять 933,32 грн, 3 % річних - 379,75 грн, періодом нарахування інфляційних втрат на 3% річних є 01.11.2023 року - 31.08.2024 року.
Ураховуючи, що відповідачка 27.02.2024 року сплатила заборгованість у розмірі 10 073 грн, після чого за нею рахується заборгованість у розмірі 348,52 грн (10 421,52 грн - 10 073 грн), тому позивач безпідставно просить стягнути грошову компенсацію за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період до 01.03.2024 року.
За період часу з 01.03.2024 року по 31.08.2024 року позивачка не сплачувала за спожиті житлово-комунальні послуги, які позивач надавав їй, що обумовило виникнення заборгованості у розмірі 12 230,77 грн (348,52 грн + 2 674,59 грн + 2 445,91 грн + 2 445,91 грн + 2 157,92 грн + 1 157,92 грн).
Таким чином стягненню підлягають лише інфляційні втрати та 3 % річних за період з 01.03.2024 року по 31.08.2024 року, що становить 508,20 грн - інфляційного збільшення та 184,46 грн - 3 % річних (кількість днів у періоді 184) відповідно, всього 692,66 грн.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини у справі, висновки суду не в повній мірі відповідають наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, та як наслідок дійшов помилкового висновку про задоволення позову в цілому.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення суми боргу за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 15 181,53 грн підлягає скасуванню, а сума інфляційних втрат та 3 % річних зменшенню з 933,32 грн до 508,20 грн та з 379,75 грн до 184,46 грн відповідно.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів справи убачається, що в суді першої інстанції ТОВ «Управляюча компанія «ДІМ 9 000» просило стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.
На підтвердження таких витрат суду надано: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 6303/10, копію ордеру серії АІ № 1313626, копію договору № 3 про надання правничої допомоги від 01.06.2024 року, детальний опис за надані правові послуги адвокатами від 03.09.2024 року, акт надання послуг № 221 від 03.09.2024 року (а.с. 5, 6, 33-34, 35, 36).
З акту надання послуг № 211 від 03.09.2024 року убачається, що сторони визначили розмір оплати за виконання юридичних послуг у розмірі - 7 000 грн (а.с. 36).
За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Заперечуючи проти заявленого позивачем до стягнення розміру судових витрат на правову допомогу, представник відповідача зазначив, що вимоги представника позивача щодо компенсації судових витрат є завищеними та необґрунтованими.
Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.
На переконання колегії суддів, застосування такого коефіцієнту вартості наданих адвокатом послуг (7 000 грн) є невиправданим і завищеним, оскільки розгляд справи проводився у спрощеному позовному провадженні, а тому супровід даної справи у суді першої інстанції не може вартувати таких коштів.
Водночас, при подачі апеляційної скарги  ОСОБА_1 просила стягнути з позивача витрати на оплату правової допомоги у розмірі 7 000 грн.
На підтвердження таких витрат суду надано: копію договору про надання правової допомоги № 1870 від 01.04.2025 року, копію додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 01.04.2025 року, копію акта про надану правову допомогу № 1 від 16.04.2025 року, квитанцію № 3178299 від 16.04.2025 року, детальний опис робіт (наданих послуг) від 16.04.2025 року, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат від 16.04.2025 року, ордер серії АІ № 1855237, копію свідоцтва про прав на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 7009/10 (а.с. 82-90, 91, 92, 93, 94, 95, 96, 97).
Разом з тим, при визначенні розміру судових витрат, що підлягають відшкодуванню, колегія суддів виходить з того, що дана справа при її перегляді у суді апеляційної інстанції, для кваліфікованого юриста не є спором значної складності, не потребує зібрання великого обсягу доказів, що вже надавалися протягом тривалого розгляду справи, залучення до участі у справі інших учасників.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З огляду на те, що обидві сторони понесли однакові витрати на правничу допомогу, які підлягають стягненню одна з одної у рівнозначному розмірі, колегія суддів вважає за необхідне здійснити взаєморозрахунок, що означає відсутність необхідності реального виконання рішення щодо відшкодування цих витрат будь-якою із сторін.
При подачі позовної заяви ТОВ «Управляюча компанія «ДІМ 9 000» сплатило судовий збір у розмірі 3 028 грн. Оскільки наслідком апеляційного перегляду справи є зменшення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (4,2 %), а саме у розмірі 127,18 грн (3 028 грн х 4,2 %).
При подачі апеляційної скарги скаржником сплачено судовий збір у розмірі 4 542 грн. Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на її користь з позивача пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (95,8 %), а саме у розмірі 4 351,24 грн (4 542 грн х 95,8 %).
Враховуючи зазначене, з ТОВ «Управляюча компанія «ДІМ 9 000» слід стягнути на користь ОСОБА_1 різницю між сумою судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачу, у розмірі 4 224,06 грн (4 351,24 грн - 127,18 грн).
 
Керуючись ст.ст. 369, 374, 376, 382, 384 України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Сацика Романа Васильовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса:         АДРЕСА_7 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «ДІМ 9 000» (ЄДРПОУ 44162623, адреса:          м. Київ, вул. Нижній Вал, 17/8, офіс 6) 692 (шістсот дев`яносто дві) грн 66 коп., з яких: 508,20 грн - інфляційні втрати, 184,46 грн - 3% річних за період з 01.03.2024 року по 31.08.2024 року.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «ДІМ 9 000» (ЄДРПОУ 44162623, адреса: м. Київ, вул. Нижній Вал, 17/8, офіс 6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_7 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 224 (чотири тисячі двісті двадцять чотири) грн 06 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                  Т. О. Невідома

Судді                                                                                              С. М. Верланов

В. А. Нежура