ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6186/25 Справа № 188/257/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Курочкіна О. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Співак Олексій Михайлович, на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2025 року у складі судді Курочкіної О.М. у цивільній справі №188/257/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,–

                                        ВСТАНОВИЛА:

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_1 , на предмет щомісячного стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання неповнолітнього сина — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Після розірвання шлюбу судовим рішенням від 21 листопада 2023 року, дитина проживає разом із позивачем та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина не надає, вихованням дитини не займається, що і стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом (а.с.1-3). 
Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2025 року позов   ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини задоволено частково.
       Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2  аліменти щомісячно на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу) батька, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання позову, тобто з 27 січня 2025 року, і до досягнення сином ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.
       Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь держави судовий збір 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1211,20 грн (а.с. 74-76).
       Рішення суду мотивовано тим, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ст.180-183 Сімейного кодексу України. При визначенні розміру аліментів суд першої інстанції врахував стан здоров`я відповідача, його матеріальне становище, та те,що відповідач за рішенням суду вже сплачує аліменти на утримання повнолітнього сина на період його навчання в розмірі 1/4 частини, тому вважав доцільним заявлені вимоги про стягнення аліментів з ОСОБА_1  на утримання сина ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити у розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу). 
       Не погодившись з таким рішенням,  ОСОБА_1 через свого представника — адвоката Співака О.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати в та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимог в повному обсязі. 
       Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував того факту, що відповідач вже сплачує аліменти на старшого повнолітнього сина, який продовжує навчання у розмірі 1/4 частини свого заробітку (доходу), а наявність двох дітей, на яких належить сплачувати аліменти, передбачає розмір встановлених аліментів в 1/3 частину на обох дітей. Враховуючи, що суд першої інстанції допустив при визначенні розміру аліментів математичну помилку, стягнувши з відповідача на користь позивача 1/5 частину заробітку (доходу), скаржник вважає, що з нього належить стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/12 частини заробітку (доходу), але не більше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у відповідності до ст. 182,183 Сімейного кодексу України (а.с. 104,105).
       Позивач ОСОБА_2 , своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористалась та відзиву на апеляційну скаргу не подавала, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
       Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Задовольняючи, хоча б і частково, позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з засад розумності та справедливості, інтересів неповнолітньої дитини, оцінки в сукупності наявних у справі доказів, обов`язку батька по утриманню неповнолітньої дитини, вважаючи доведеним позивачем розміру аліментів у 1/5 частину доходу відповідача, враховуючи сплату ним за рішенням суду аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, сторони знаходилися у шлюбі, який, відповідно до рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2023 року, було розірвано.
       Від шлюбу сторони мають синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії НОМЕР_1 , виданого 27 березня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис №256, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії НОМЕР_2 , виданого 11 вересня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Алчевським міського управління юстиції, актовий запис №590, в яких в графі батько записано « ОСОБА_1 », відповідач по справі, в графі мати - « ОСОБА_2 », позивачка по справі.
       Довідкою від 07 листопада 2014 року №1205-5000039295 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_3 фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
       Довідкою від 07 листопада 2014 року №1205-390 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_2 фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
       Судом першої інстанції з відзиву на позовну заяву встановлено, що відповідно до рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2023 року ОСОБА_3 сплачує аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/4 частини з 07 вересня 2023 року і до закінчення ним навчання, тому він бажає сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частини на обох дітей.
       Також відповідач додав копію довідки від 11 липня 2024 року №2110-5003361224, виданої на його ім`я, в якій зазначена його фактичну адресу проживання: АДРЕСА_2 , та копію довідки №34 від 18 лютого 2025 року про місце роботи у ТОВ «Ужгородський балонний завод» з 02 липня 2024року.
       З`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції зазначив, що свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідач є батьком їх спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач має постійне місце роботи, відповідно має можливість сплачувати аліменти на спільну неповнлітню дитину, зобов`язаний утримувати сина, але добровільно матеріальної допомоги не надає. Такі правовідносини регулюються ст. 181,182 Сімейного кодексу України.
       З вищенаведеним повністю погоджується і колегія суддів та зазначає, що суд першої інстанції вірно з`ясував характер спірних правовідносин та визначив норми матеріального права, якими ці правовідносини регулюються.
       Колегія суддів наголошує, що будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
       Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
       Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
       Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
       Тлумачення як статті 7 СК України загалом, так і частини дев`ятої статті 7 СК, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
       З урахуванням вимог справедливості та розумності будь-який суб`єкт приватного права безумовно спрямовує на споживання лише такі доходи, які становлять безумовний приріст його майна (заробітна плата, гонорари, плата за надання послуг, доходи від процентів по депозитам, орендна плата тощо).
       Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
       Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
       Згідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
       Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. 
       Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; та інші обставини, що мають істотне значення.
       За змістом частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
       Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (частина третя статті 182 СК України).
       Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 та від 16 червня 2021 року у справі № 643/11949/19, та зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.
       Доводи скаржника про те, що належить у цій справі вирішувати питання стягнення аліментів одразу на двох дітей, оскільки він вже сплачує аліменти за рішення суду на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, колегія суддів відкидає, як безпідставні, оскільки питання стягнення аліментів на повнолітнього сина вже вирішено в іншій судовій справі, а у даній справі позивачем заявлено вимоги лише щодо неповнолітньої дитини, що і вирішено судом першої інстанції. 
       Колегія суддів наголошує, що наявність інших аліментних зобов`язань відповідача судом першої інстанції враховані при визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина та зменшено частку від заробітку відповідача з 1/4, що заявлялась позивачем, до 1/5 частини, з чим повністю погоджується колегія суддів.
       Крім того, доводи скаржника про те, що судом першої інстанції допущена математична помилка при визначенні розміру аліментів на неповнолітню дитину, не відповідає фактичним обставинам справи та нормам діючого законодавства, які наведені вище та якими передбачено у даному випадку визначати такий розмір аліментів.
       Тож, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції у повній мірі дослідив фактичні обставини справи та дійшов цілком правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 1/5 частини доходів відповідача, що буде відповідати справедливому та об`єктивному розподілу обов`язків між батьками на утримання неповнолітнього сина, який проживає разом із матір`ю та яка його утримує повністю, що скаржником не спростовано.
       Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Отже, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
       Доводи, викладені в апеляційній скарзі колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду як у встановленні обов`язку батька, який проживає окремо від неповнолітньої дитини брати участь у її утриманні, так і визначенні розміру таких аліментів, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
       Разом з тим, належить наголосити, що належить врахувати усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
Скаржник не скористався наданими йому правами, не обґрунтував достатньо переконливо свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому колегія суддів доходить висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Співак Олексій Михайлович — залишити без задоволення.
       Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2025 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Повний текст постанови складено “20” червня 2025 року.

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна