УХВАЛА
 
28 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 2-7/1993
провадження № 61-11090ск25
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                        
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину будинку та встановлення порядку користування,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 1992 року ОСОБА_2 звертаючись до суду зазначала, що у 1974 році її батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, придбали у спільну сумісну власність 21/100 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . І після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері позивача ОСОБА_5 відкрилась спадщина на 10,5/100 частин зазначеного будинку, спадкоємцями за законом до майна якої є ОСОБА_2 та її батько (відповідач).
 
ОСОБА_2 також вказувала, що вона прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління спадковим майном та була зареєстрована у спадковому майні. Однак, 12 грудня 1989 року ОСОБА_3 одноосібно оформив спадщину, отримавши у Полонській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на 21/100 жилого будинку з надвірними спорудами. А тому ОСОБА_2 просила задовольнити її позов.
 
Полонський районний суд Хмельницької області рішенням від 22 січня 1993 року позов задовольнив. Визнав частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане 12 грудня 1989 року на ім`я ОСОБА_3 . Полонською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2244 на 21/100 жилого будинку з надвірними спорудами.
 
Визнав право власності на спадкове майно за законом, яке складається із житлового будинку і надвірних споруд в розмірі 5,25/100, що знаходиться в АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 і виділено їй у власність кімнату 2-5 площею 10,8 кв. м, коридор 2-6 площею 9,5 кв. м, 5,25 коридору 2-1 площею 1,43 кв. м, коридор 2-2 площею 4,6 кв. м, веранди П площею 0,75 кв. м, 5,25 прибудови площею1,49 кв. м, підвал б-б площею 8,6 кв. м.
 
Виділив ОСОБА_3 у власність 15,75/100, що складається із кухні 2-3 площею 10,7 кв. м, кімнати 2-4 площею 16,7 кв. м, 15,75 коридору 4,27 кв. м, 15,75 веранди П площею 2,25 кв. м, 15,75 прибудови «а» площею 4,48 кв. м, підвал «б» площею 6,1 кв. м., частину коридору, веранди П і прибудову залишено в загальному користуванні.
 
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за долю, що перевищує її долю, 5 296 крб. Витрати на переобладнання на ізольовані частини поклав на ОСОБА_2 .
 
06 травня 2024 року ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, але вважала, що суд при ухваленні зазначеного судового рішення вирішив питання про її права та інтереси, звернулася з апеляційною скаргою на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року.
 
ОСОБА_1 вказує, що при вирішенні спору про виділ ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у власність частини будинку, вона не була залучена до розгляду цієї справи, чим порушено її права та інтереси, як співвласниці спірного нерухомого майна. А тому просила скасувати рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року.
 
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 28 липня 2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , як особи, яка не брала участі у справі, на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року закрив.

Апеляційний суд, встановивши в межах відкритого апеляційного провадження, що рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року не вирішувалися питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , дійшов висновку про закриття апеляційного провадження.
 
23 серпня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 липня 2025 року у зазначеній вище справі.
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з урахуванням такого.
 
У відкритті касаційного провадження в частині оскарження рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року слід відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: 1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті; 2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; 3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Ураховуючи наведене, оскарження рішення без постанови апеляційного суду статтею 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень у касаційному порядку, не передбачено.
 
У відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Хмельницького апеляційного суду від 28 липня 2025 року слід відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема, на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
 
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
 
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
У зазначеній статті визначено коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, що поділяється на такі дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
 
На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у такій справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Водночас судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження у справі, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Системний аналіз наведених процесуальних норм права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. Водночас, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
 
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц.
 
Верховний Суд врахував, що судове рішення, оскаржене особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків такої особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є заявник, або містити висновки про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
 
Суд встановив, що при постановленні 22 січня 1993 року оскаржуваного рішення Полонський районний суд Хмельницької області вирішив питання щодо оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 грудня 1989 року, визнав право власності ОСОБА_2 на частину спадкового майна спадкодавця ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , виділив у власність саме ті частини приміщення загальною площею 58,4 кв. м, житловою площею 27,8 кв. м, які спадкодавець ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_6 і ті приміщення, що узаконила станом на 19 липня 1983 року.
 
Крім того, перелік цих приміщень, їх загальна і житлова площа узгоджуються із іншими правовстановлюючими документами щодо спірної нерухомості: свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 липня 2006 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 липня 2006 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04 жовтня 2006 року, договору дарування квартири від 04 жовтня 2006 року.
 
ОСОБА_1 не надала жодних об`єктивних доказів, які б свідчили, що на час ухвалення 22 січня 1993 року Полонським районним судом Хмельницької області оскаржуваного рішення суду спірні приміщення, а саме: кухня 2-3 площею 10,7 кв. м, кімната 2-4 площею 16,7 кв. м, кімната 2-5 площею 10,8 кв. м, коридор 2-6 площею 9,5 кв. м, коридор 2-1 площею 5,76 кв. м, коридор 2-2 площею 4,6 кв. м, веранда П площею 3,0 кв. м, прибудова площею 5,97 кв. м, підвал б-б площею 8,6 кв. м, підвал «б» площею 6,1 кв. м є складовими саме 1/2 частини житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими спорудами, власником якої є ОСОБА_1 і що суд першої інстанції під час розгляду справи вирішував питання, які стосувалися безпосередньо її прав або інтересів.
 
ОСОБА_1 лише загально вказує на порушення її прав та інтересів як співвласниці будинковолодіння, не конкретизуючи, яким чином виділення оскаржуваним судовим рішенням спадкоємцям їх часток в натурі впливає на її поточну частку в будинковолодінні, чи обмежує її право на користування або розпорядження своєю часткою та конкретними приміщеннями, що набула у власність на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 1987 року, укладеного із ОСОБА_7 .
 
Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу в не довела наявності права на апеляційне оскарження рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року.
 
За наведених обставин суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 як особи, яка не брала участі у справі, підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним, а касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга в частині оскарження ухвали Хмельницького апеляційного суду від 28 липня 2025 року є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись статтею 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину будинку та встановлення порядку користування - відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Судді: 	А. І. Грушицький   	
 	І. В. Литвиненко  	
 	Є. В. Петров