Ухвала
іменем України
12 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 337/3651/24
провадження № 51-2784 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                          ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21 квітня 2025  року стосовно ОСОБА_5 ,
встановила:
Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2024 року ОСОБА_5 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,
засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.336  Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК за наступних обставин.
22 травня 2024 року ОСОБА_5 , який відповідно до довідки КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради № 981 від 22.05.2024 року визнаний придатним до проходження військової служби, діючи всупереч вимогам чинного законодавства, усвідомлюючи протиправність свого діяння, з метою уникнення призову на військову службу за мобілізацією, перебуваючи у службовому кабінеті головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , відмовився отримувати повістку про прибуття 23.05.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , для проходження військової служби під час мобілізації, на особливий період, яку ОСОБА_7 було запропоновано отримати на виконання Указу Президента України № 65/2022 від 24.02.2022  року «Про загальну мобілізацію», після чого останньому було оголошено вголос працівником ІНФОРМАЦІЯ_3 її зміст, а саме дату, час та місце прибуття до центру комплектування, вказані у повістці. Водночас, у вказані дату та час, а саме 23.05.2024 року о 08 годині 00 хвилин, останній до ІНФОРМАЦІЯ_3 не з`явився, чим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Крім того, 13.06.2024 року близько 14 години 50 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи у Відділі поліції № 5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Лахтінська, буд. 10, відмовився отримувати повістку про прибуття 14.06.2024 року на 08 годину 00 хвилин до ІНФОРМАЦІЯ_2 , для проходження військової служби під час мобілізації, на особливий період, яку останньому було запропоновано отримати на виконання Указу Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію», після чого останньому було оголошено вголос працівником ІНФОРМАЦІЯ_3 її зміст, а саме дату, час та місце, вказані у повістці. Водночас, у вказані дату та час, а саме 14.06.2024  року о 08:00, останній до ІНФОРМАЦІЯ_3 не з`явився, чим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Отже, військовозобов`язаний ОСОБА_5 всупереч вимогам ст. 65 Конституції України, п. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», Указу Президента України №3685- ІХ від 08.05.2024 року  «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, визначених Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1487 від 30.12.2022 року та Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, з метою ухилення від призову за мобілізацією в особливий період, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, будучи належним чином попередженим про час та місце прибуття, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби під час мобілізації, на особливий період, відмовився від отримання повісток та в подальшому 23.05.2024 року та 14.06.2024 року не з`явився без поважних причин до ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військової служби при мобілізації, ухилившись таким чином від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 квітня 2025  року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 залишено без змін. 
У своїй касаційній скарзі захисник  ОСОБА_4 , не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями вважає за необхідне їх переглянути з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке, на її думку,  є явно несправедливим через суворість. Просить скасувати судові рішення та призначити  новий розгляд в суді першої інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає про те, що:
-  суди попередніх інстанцій не врахували того, що призначене обвинуваченому покарання без застосування положень ст. 75 КК  не відповідає загальним засадам  призначення покарання, передбачених ст. 65 КК та  є занадто суворим покаранням;
- при призначенні покарання ОСОБА_5 суд не в повній мірі врахував те, що він раніше не притягався до кримінальної відповідальності, вчинив нетяжкий злочин, визнав вину, щиро покаявся, є особою, який за своєю вірою не може брати до рук зброю, про що в судовому засіданні  ОСОБА_5 пояснив, що з 18 років він проникся християнською вірою, відповідно канонів якої заборонено брати до рук зброю  та не проходив строкову службу в армії з релігійних переконань;
- з 2010 року він є активним парафіянином Римо-католицької церкви, під час допиту в суді констатував існування непереборного конфлікту між його релігійними переконаннями та передбаченим ст. 65 Конституції України обов`язками захисту Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України, його  релігійні мотиви існували задовго до запровадження особливого періоду та воєнного стану в Україні;
- обвинувачений  надав суду відповідні докази його постійної участі у парафії, зокрема, лист настоятеля отца  ОСОБА_8 , асама відмова від виконання військового обов`язку є проявом релігійних переконань.
Окрім наведеного, на думку  захисника, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому  покарання в достатній мірі не врахував усі перелічені обставини, які  зазначено у вироку, як ті, що були ним враховані,  а саме: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку лікарів-спеціалістів не перебуває, за місцем мешкання негативні характеризуючі відомості щодо нього відсутні, має на утриманні неповнолітніх дітей, матір пенсійного віку.
Отже, захисник уважає, що з урахуванням вищевикладеного:
- призначення покарання  ОСОБА_5 у виді позбавлення волі саме з випробуванням буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень;
-  звільнення  ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням також буде мати певні каральні наслідки в майбутньому, оскільки він є особою, яка матиме судимість із певними юридичними наслідками, при цьому відповідно до вимог ст. 76 КК протягом іспитового строку буде виконувати покладені на нього обов`язки, тобто перебувати під тягарем кримінальної відповідальності за їх невиконання.
Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу  України (далі - КПК), суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.
Висновок про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, встановлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, та кваліфікація його дій за  ст. 336 КК у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Що стосується доводів захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Як вбачається зі змісту вироку суд першої інстанції вирішуючи питання щодо призначення покарання врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке належить до нетяжких злочинів, а також дані про його особу обвинуваченого, зокрема, те, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, свою вину визнав у повному обсязі, офіційно не працевлаштований, має малолітню доньку, яка після розлучення мешкає з колишньою дружиною за кордоном, надає догляд матері пенсійного віку, яка мешкає поруч та має хронічні захворювання, однак в установленому законом порядку не має відповідного статусу - помічника, опікуна.
Крім того, при призначенні покарання обвинуваченому місцевий суд врахував відсутність обставин, які  пом`якшують та обтяжують покарання.
Водночас місцевий суд зазначив у вироку  про те, що визнання ОСОБА_5 вини у вчиненні злочину, передбаченого ст.336 КК було вимушеним під тиском вагомих доказів його винуватості, а його поведінка не свідчить про щирий жаль з приводу вчинених дій, їх осуд та будь-яких суттєвих позитивних змін у соціальних орієнтацій, які знижують ступінь його небезпечності, оскільки він будучи громадянином України, не бажає виконувати обов`язки, передбачені для громадян України, зокрема, військовозобов`язаних, що передбачені Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з часу вчинення інкримінованого злочину до розгляду провадження судом, не вжив жодної спроби явки до ТЦК для проходження військової служби, що могло б свідчити про його каяття та бажання виправити ситуацію, що склалася.
З урахуванням всіх обставин справи, даних про особу обвинуваченого, достатній рівень його соціалізації та усвідомлення суспільних та загальнолюдських цінностей, та відсутність обтяжуючих покарання обставин, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді мінімального строку, передбаченого  санкцією ст. 336 КК, посилаючись на те, що саме таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Крім вищевказаного, у вироку суд першої інстанції також зазначив про те, що
- під час допиту ОСОБА_5 , не зважаючи на повне визнання вини у інкримінованому кримінальному правопорушенні, у категоричній формі зазначав, що він відмовляється від несення служби в Збройних силах України за мобілізацією з релігійних переконань, що свідчить про його особисте ставлення до вчиненого злочину та можливість його повторного вчинення;
- дані про особу обвинуваченого, який релігійною організацією характеризується як серйозно віруюча людина, є соціально адаптованою особою, не можуть вважатися достатньою підставою для його звільнення від відбування покарання та не доводять можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства, особливо у цій конкретній ситуації, оскільки така категорія кримінальних правопорушень викликає значний суспільний резонанс, а тому застосування інституту звільнення від відбування покарання не сприятиме його меті - виправленню та запобіганню вчинених нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами;
-  звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням не буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою обвинуваченого  ОСОБА_5 , погодився з призначеним останньому  місцевим судом покаранням.
Одночасно з цим, суд апеляційної інстанції  надав  оцінку  доводам апелянта про те, що він за релігійними мотивами не може брати до рук зброю, а факт відмови від виконання військового обов`язку є проявом релігійних переконань, тому він міг проходити альтернативну службу, та визнав їх необґрунтованими з огляду на таке:
-  відповідно до ст. 35 Конституції України, у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою;
-згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. Частиною 2 цієї статті передбачено обмеження права громадян на проходження альтернативної служби в умовах воєнного або надзвичайного стану. Статтею 2 вказаного закону передбачено, що право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю;
-можливості заміни в зазначений  спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон не передбачає, з огляду на що, у судовому засіданні суду першої інстанції не знайшло свого підтвердження те, що ОСОБА_5 має право на альтернативну службу відповідно до ст. 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу».
При цьому апеляційний суд врахував практику ЄСПЛ, яким послідовно визнано те, що:
-  коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням цієї статті (Енвер Айдемір проти Туреччини (Enver Aydemir v. Turkiye), Дягілєв проти Росії);
- ч. 2 ст. 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб;
- право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене на підставі закону, переслідуючи легітимну мету, дотримуючись пропорційності (домірності), що встановлює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тих обсягах, що є необхідними для досягнення законних цілей.
Суд апеляційної інстанції також зазначив, що:
-  у ОСОБА_5 , як у громадянина України, наявний військовий обов`язок і для його виконання він мав з`явитися 23 травня 2024 року та 14 червня 2024 року у ІНФОРМАЦІЯ_4  та  розпочати проходження військової служби в ЗСУ в порядку, визначеному відповідно до діючого законодавства;
-  у разі наявності підстав для відстрочки чи звільнення від проходження такої служби, він мав подати відповідні документи;
- відповідно до ст. 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», строкова військова служба і військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, є різними видами військової служби.Діючим законодавством передбачено можливість проходити альтернативну (невійськову) службу лише замість строкової військової служби.
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції врахував положення  статей 17, 35,  65 Конституції України, статей 1 та 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст. 9 Конвенції з прав людини і основоположних свобод, ст. 17 Закону України «Про оборону України», та дійшов висновку про те, що:
-  жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни;
-призов ОСОБА_5 на військову службу по мобілізації не означає, що він був зобов`язаний брати до рук зброю, оскільки він міг бути задіяний у виконанні функцій, не пов`язаних із використанням зброї;
- вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 21 січня 2025 року у справі № 51-1154км23 (єдиний унікальний номер 344/7666/22).
Що стосується призначеного ОСОБА_5 покарання, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції виконав вимоги статей 50, 65 КК, в повній мірі установив та належним чином оцінив й урахував усі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, та дійшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді  позбавлення волі на строк 3 роки, з його реальним відбуванням, а підстави для застосування ст. 75 КК відсутні.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки ОСОБА_5 ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, то звільнення його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком фактично призведе до досягнення обвинуваченим своєї мети - ухилення від несення обов`язків військової служби у зв`язку зі звільненням з військової служби внаслідок засудження за вчинення кримінального правопорушення.
Окрім вищезазначеного, суд апеляційної інстанції задовольнив частково клопотання обвинуваченого про дослідження листа релігійної організації, доданого ним до апеляційної скарги та допит в судовому засіданні апеляційного суду настоятеля релігійної організації,  та дослідивши вказаний лист релігійної організації дійшов висновку, що його зміст не спростовує висновків суду першої інстанції.
З такими висновками погоджується і Верховний Суд.
Так, при призначенні покарання суд керується положеннями, передбаченими ст. 50, 65 КК.
Зокрема, відповідно до положень, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. 
Таким чином, законодавець визначив, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання може бути саме за видом чи розміром.
Водночас, з огляду на те, що положеннями ст. 75 КК взагалі не передбачено вирішення питання про призначення покарання, захисник посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій не врахували того, що призначене обвинуваченому покарання  без застосування положень ст. 75 КК  не відповідає загальним засадам  призначення покарання, передбачених ст. 65 КК та  є занадто суворим покаранням, не наводить обґрунтувань того, чому призначене обвинуваченому покарання в мінімальних межах санкції  ст. 336 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з урахуванням положень передбачених  ст. 414 КПК, за своїм видом та розміром є явно несправедливим через суворість.
Разом з цим із вироку суду першої інстанції видно, що суд оцінюючи відсутність обставини, що пом`якшує покарання у вигляді щирого каяття, зауважив, що щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. При цьому, поняття «щире каяття» не є тотожним поняттям до визнання вини (визнання особою факту вчинення нею злочину), як про це стверджувала сторона захисту. З урахування зазначеного місцевий суд не знайшов підстав для врахування пом`якшуючої покарання обставини - щирого каяття обвинуваченого. 
Приймаючи до уваги вищезазначене колегія суддів уважає, що з урахуванням:
- ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК належить до нетяжких злочинів; 
- зазначених вище даних про особу засудженого, в тому числі й тих, на які у своїй касаційній скарзі посилається захисник; 
- відсутності обставин, які пом`якшують та  обтяжують покарання,
призначене засудженому покарання, яке за своїм строком, установленого  санкцією  ст. 336 КК є мінімальним, а також з огляду на зміст положень, передбачених статтями 50, 65 КК, узгоджується  із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу та є достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним інших злочинів.
Що стосується доводів захисника щодо необхідності застосування стосовно    ОСОБА_9 положень ст. 75 КК, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням врегульовано розділом ХІІ КК.
Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, під час вирішення питання про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням беруться до уваги тяжкість злочину, особа винного та інші обставини справи.
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень стосовно  ОСОБА_5  суди першої та апеляційної інстанції, не знайшли підстав для застосування положень ст. 75  КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, належним чином мотивувавши свої рішення в цій частині.
На думку Суду рішення судів попередніх  інстанцій в цій частині є законними, обґрунтованими та належним чином вмотивованими. А тому, з огляду на дані про особу засудженого, який релігійною організацією характеризується як серйозно віруюча людина, є соціально адаптованою особою, то такі не можуть вважатися достатньою підставою для його звільнення від відбування покарання з випробуванням та не доводять можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, особливо у цій конкретній ситуації, оскільки така категорія кримінальних правопорушень викликає значний суспільний резонанс, а також у ситуації, коли ОСОБА_5 заявляючи під час розгляду кримінального провадження про щире каяття, на виконання свого конституційного обов`язку, не вжив будь яких заходів щодо можливості виконання інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї, то з урахуванням висновків які були зроблені, як судом першої інстанції так і судом апеляційної інстанції, в цій частині, Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги щодо необхідності застосування положень ст. 75 КК.
При цьому Суд зазначає, що захисник, оскаржуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині незастосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, та посилаючись на обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, не зазначає яким саме чином указане перешкодило судам ухвалити законні та обґрунтовані рішення з огляду на те, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК обставини, що пом`якшують покарання, передбачені ст. 66 КК ураховуються саме під час призначення покарання, а не при вирішенні питання щодо звільнення від його відбування.
Враховуючи викладені обставини, за результатом перевірки доводів захисника щодо оскарження зазначених вище судових рішень попередніх інстанцій стосовно  ОСОБА_5 , колегія суддів не встановила підстав, які б свідчили про необхідність задоволення касаційної скарги сторони захисту. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21 квітня 2025  року стосовно ОСОБА_5 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                             ОСОБА_3