ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/2858/24                                        Головуючий суддя І інстанції Колесник С. А.
Провадження № 22-ц/818/1202/25;22-ц/818/1230/25                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із правочинів, зокрема договорів (крім категорій 301000000-303000000), з них

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 червня 2025 року                                                                       м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                         Яцини В.Б.,
суддів колегії                                         Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання        Холод М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Годунова Віталія Сергійовича на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2024 року та на додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2024 року, у справі № 953/2858/24, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Карточка плюс» про витребування житлового будинку,
в с т а н о в и в:
У квітні 2024 року ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Годунова В.С., звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Карточка плюс», в якому просив витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок, з надвірними будівлями, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Позивна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 був власником житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 7115 від 13.07.2007, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є.
13.07.2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП БАНК», правонаступником якого є ПАТ «ОТП БАНК», було укладено кредитний договір № 701/663/2007.
В той же день 13.07.2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП БАНК», правонаступником якого є ПАТ «ОТП БАНК» було укладено договір іпотеки № PCL-701/663/2007, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

01 квітня 2021 року між Акціонерним товариством «ОТП БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Карточка плюс» було укладено договір відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором.

Цього ж дня, 01 квітня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Карточка плюс» та ОСОБА_3 (фізичною особою) був укладений договір відступлення права вимоги.

Також 01 квітня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Карточка плюс» та ОСОБА_3 (фізичною особою) укладено договір відступлення права вимоги за Договором іпотеки № PCL-701/663/2007 від 13 липня 2007 року. Вказана обставина підтверджується в тому числі і ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02.07.2021 по справі № 640/11030/16-ц.

06.10.2021 відповідно до інформації з ДРРП рішенням державного реєстратора Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмили Іванівни право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_3 .

Підставою для реєстрації права власності послугували: договір іпотеки, серія та номер: 7122, виданий 13.07.2007, видавник: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л.Є.; договір про відступлення права вимоги серія та номер: 1475, виданий 01.04.2021, видавник: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Куксін С.Ю.; вимога, серія та номер: б/н, виданий 19.07.2021, видавник: іпотекодержатель ОСОБА_3 ; вимога, серія та номер: б/н, виданий 21.08.2021, видавник: іпотекодержатель ОСОБА_3 

27.11.2023 ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу цього будинку. 

Відповідно до правових висновків, які були висловлені у постанові ВП ВС від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 ОСОБА_3 не міг стати власником будинку, отже всі подальші перепродажі будинку не мають ніякого правового значення, житловий будинок вибув з володіння позивача без достатніх правових підстав.

Із посиланням на норми ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15,15, 317, 321, 512, ч. 1 ст. 1054 ЦК України просив суд витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач також навів орієнтовний розрахунок витрат на послуги адвоката в розмірі 25 000,00 гривень, які просив дозволити надати протягом 5 днів з дня винесення рішення по суті спору.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2024 року заяву представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Грайворонського Ігора Валерійовича про вирішення питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі № 953/2858/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Карточка плюс» про витребування житлового будинку - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 гривень.
В задоволенні решти вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат – Годунов Віталій Сергійович через систему «Електронний суд» подав апеляційні скарги, у яких він просив скасувати рішення від 26.11.2024 та ухвалити нове, яким задовольнити його позов, а додаткове рішення від 06.12.2024 скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу. Стягнути судові витрати. 
Вказав, що рішення незаконне, , судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для необґрунтоване справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі на рішення по суті спору від 26.11.2024 вказав, що суд помилково покликався на релевантні до обставин цієї справи позиції Верховного Суду, та практику ЄСПЛ, вважав, що набувачка майна ОСОБА_2 добросовісно покладалась на відомості ДРРП, а тому є добросовісним набувачем майна, внаслідок чого це майно витребувати в неї неможна.
Також зазначив, що суд неповно та невірно дослідив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права.
Зазначив, що оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, тому фінансова компанія не могла відступити права вимоги на користь фізичної особи ОСОБА_3 . Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань (див. в т.ч. п.6.27, 9.5 Постанови ВПВС по справі 206/4841/20). Вказаного перша інстанція не врахувала.

Вважає, що у добросовісного набувача у всіх випадках може бути витребувано майно на користь володільця, з володіння якого воно вибуло поза його волею в незаконний спосіб (як у даному випадку), що повною мірою відповідає змісту п.3 ч.1 ст.388 ЦК України (див. в т.ч. п.9.19-9.29 Постанови ВПВС по справі 206/4841/20 з обґрунтуванням саме такого способу захисту). 
Також наголошено, що відповідачка ОСОБА_2 , коли придбавала спірне майно, не могла не знати про підстави його набуття ОСОБА_3 , оскільки вказана інформація безумовно міститься у правовстановлюючих документах на майно. Інформація щодо незаконності набуття майна в такий спосіб, як вчинив ОСОБА_3 , є загальновідомою в юридичних колах, в тому числі відома нотаріусам. Отже, пані ОСОБА_2 після витребування в неї житлового будинку може висловити свої майнові претензії безпосередньо ОСОБА_3 , який незаконно збагатився за її рахунок, та стягнути з нього усі сплачені суми. В такому випадку буде забезпечено майновий інтерес як законного володільця ОСОБА_1 , так і особи, яка не набула статусу законного володільця внаслідок протиправних дії третіх осіб – ОСОБА_2 .
Вказав, що апелянт користується професійною правничою допомогою, тому він поніс витрати у першій та апеляційній інстанції, в першій інстанції – на суму 25000 гривень, однак не заявлені у зв`язку з відмовою в позові, в апеляційній інстанції очікує понести витрати в сумі 15000 гривень. Докази понесених витрат будуть надані у строк 5 днів з дня розгляду апеляційної скарги по суті.
Щодо оскарження додаткового рішення від 06.12.2024, вважає, що суд належним чином не надав оцінки аргументам, наведеним у запереченнях позивача. Справа за своєю суттю не є складною, відповідно до змісту договору представник брав участь у значній кількості аналогічних справ за участі ОСОБА_3 , оскільки останній тривалий час займався незаконною діяльністю з набуття права власності на предмет іпотеки, виселенням мешканців та продажем такої нерухомості. Кількість вказаних годин на надання правової допомоги є очевидно завищеною, що підтверджується в тому числі відомостями протоколів судових засідань, незначним обсягом підготовлених документів. Сам по собі зміст документів, з якими нібито ознайомлювався адвокат, був йому відомий ще до розгляду цієї справи, оскільки він брав участь в інших справах з приводу тих самих правовідносин, а саме у справах 953/23364/21, 640/11030/16-ц, про які йде мова в договорі про надання правової допомоги (п.2.1.3). Рішення по цих справах наявне в ЄДРСР. Таким чином, суд першої інстанції порушив норми ст.137, 141 ЦПК України та інші норми цивільного процесуального права, на які послався у своєму рішенні. Орієнтовний розрахунок витрат позивача на професійну правничу допомогу у зв`язку з поданням цієї скарги складає 8000,00 гривень.
Представник ОСОБА_4 30.12.2024 надав до суду додаткові пояснення, у яких зазначив, що ще у листопаді 2021 року він звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора (справа 953/21391/21). Провадження по справі відкрите 20.12.2021. На той момент судова практика дозволяла заявляти позовні вимоги саме в такій редакції, цей спосіб захисту вважався ефективним та поновлював порушені права позивача. Просив апеляційний суд за потреби надати правову оцінку факту звернення позивача раніше з аналогічним позовом (але з іншим предметом та з інших підстав) шляхом аналізу судових рішень по справі №953/21391/21 в порядку законодавства про доступ до судових рішень. Київський районний суд м.Харкова під головуванням судді Єфіменко Н.В. вважав, що в цій категорії справ не слід застосовувати заходи забезпечення позову. Унаслідок сумнівної позиції суду ОСОБА_3 з метою ухилення від виконання можливого рішення по справі №953/21391/21 про задоволення позову відчужив будинок на іншу особу, яку в цій справі намагається видати за добросовісного набувача майна. 
Отже, ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_2 не є добросовісними учасниками цивільних правовідносин. Проявивши розумну обачність, ОСОБА_2 легко могла знайти у ЄДРСР усі судові спори за участі ОСОБА_3 , в т.ч. справу 953/21391/21, де суд в ухвалах деталізував, що мова йде про оскарження рішення державного реєстратора, індексний номер: 60894368 від 12.10.2021 (це є рішення, яким за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок на підставі договору іпотеки). На момент передачі права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 в суді вже тривалий час розглядався спір щодо законності набуття права власності ОСОБА_3 на житловий будинок.
У письмовому відзиві представник ОСОБА_3 - адвокат Грайворонський І.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Вказав, що зміст правовідношення, що виникло з договору цесії від 01.04.2021, не передбачає переходу до ОСОБА_3 саме прав кредитодавця. ОСОБА_3 набув право вимоги виключно грошового зобов`язання саме в сумі 74 636,02 доларів США.
Велика Палата Верховного Суду раніше зробила висновок про те, що суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (пункти 51-52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16. Відповідно до постанови Верховного Суду від 31.08.2019 № 266/2971/19 Верховний Суд розглянув справу про недійсність договорів уступки права кредитної та іпотечної вимоги за договором купівлі-продажу права вимоги з банку на звичайне ТОВ (не фінансову компанію) з наступною уступкою права вимоги за договором цесії на фізичну особу. Верховний Суд виснував: «Отже сторони договору купівлі-продажу майнових прав фактично уклали договір купівлі-продажу права вимоги, на виконання якого здійснена цесія, а її сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи». Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 346/1305/19 та у постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 686/12230/18. 
Отже сторони договору від 01.04.2021 фактично уклали договір купівлі-продажу права вимоги, на виконання якого здійснена цесія, а її сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи. На час укладення договору цесії 01.04.2021 та на час реалізації права ОСОБА_3 на позасудове звернення стягнення на іпотечний будинок (06.10.2021) чинними були саме такі правові висновки Верховного Суд щодо застосування норм, які регулюють правовідносини цесій. Відповідно до норми ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» такі правові висновки є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Тому державним реєстратором цілком правомірно було проведено реєстрацію права власності на іпотечний будинок за ОСОБА_3 , як належним кредитором у забезпеченому іпотекою будинку грошовому зобов`язанні набутому ним за договором цесії. Правомірно набувши право вимоги конкретного грошового зобов`язання за договором цесії, ОСОБА_3 став стороною виключно грошового зобов`язання, що хоча і виникло на підставі кредитного договору проте передача прав вимоги на певну суму в якому в порядку цесії чинним на той час законодавством забороненою не була. Відтак ОСОБА_3 був вправі реалізувати свої правомочності кредитора та іпотекодержателя стосовно набутого права грошової вимоги. В протилежному випадку втрачається сенс набуття права вимоги за договором цесії без можливості його реалізації. Зареєструвавши право власності на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України (іпотечне застереження міститься в пункті 6.4.2. договору іпотеки № PCL -701/663/2007 від 13.07.2007 з р. № 1475), ОСОБА_3 цілком правомірно став власником спірного будинку, а іпотечне зобов`язання позивача ОСОБА_1 припинились внаслідок звернення стягнення на іпотечне майно (ст. 17 Закону України «Про іпотеку»). В діях сторін договору цесії відсутні ознаки проведення факторингової операції та/або здійснення кредитних операцій (нарахування процентів, реалізацію договірного списання, внесення відомостей до бюро кредитних історій, формування страхових резервів під кожну фінансову операцію з передачі грошових коштів у користування і т.і). Вартість права вимоги, що сплатив ОСОБА_3 , є вільно узгодженою сторонами ринковою ціною цього права та не свідчить про дисконтування ціни в рахунок сплати на користь набувача права вимоги за його придбання. 
Посилання апелянта на судову справу № 953/23364/21 наведений висновок не спростовує, оскільки за обставинами наведеної справи ОСОБА_3 проводилось стягнення залишку коштів, що не були погашені внаслідок продажу іпотечного будинку, а не стягнення нових процентів, як про це зазначає апелянт. У наведеній справі № 953/23364/21 Київський районним суд м. Харкова в рішенні від 12.04.2024, з яким погодився апеляційний суд та сторони спору дійшов висновку про те, що оскільки внаслідок завершення позасудового врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 13 липня 2007 року припинилися в цілому, в тому числі в непогашеній за рахунок іпотечного майна частині, суд вважає, що стягувач не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення на предмет іпотеки, за відсутності застереження щодо відступу від положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» та за наявності рішення суду, що набрало законної сили, про визнання виконавчого листа № 640/11030/16-ц, виданого 16 травня 2017 року Київським районним судом міста Харкова таким, що не підлягає виконанню». У справі № 640/11030/16-ц судами визнано такими, що не підлягають виконанню видані ОСОБА_3 виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_1 придбаного в порядку цесії права грошової вимоги з тих підстав, що ОСОБА_3 реалізував право на позасудове звернення стягнення на іпотечний будинок шляхом набуття права власності в рахунок погашення забезпеченого боргу. В обох згаданих справах № 953/23364/21 та № 640/11030/16-ц ОСОБА_1 погодився з тим, що ОСОБА_3 звернув стягнення на іпотечне майно і його права вимоги до позивача припинились разом із забезпеченим іпотекою будинку грошовим зобов`язання ОСОБА_1 . 
Тобто, ОСОБА_1 допустив суперечливу поведінку та вживає право на судовий захист на зло: спочатку він погодився з діями кредитора-іпотекодержателя ОСОБА_3 щодо позасудового звернення стягнення на іпотечний будинок та припинення вимог до нього (з метою ухвалення судом потрібного йому рішення у відповідному спорі), а потім оскаржує це право ОСОБА_3 та наслідки його реалізації шляхом заявлення віндикаційного позову у даній справі до покупця будинку. 
Як зазначено вище, за договором цесії від 01.04.2021 ОСОБА_3 не став стороною кредитного договору (не став кредитодавцем зі всім комплексом прав, що надає такій особі чинне законодавство або кредитний договір), а є кредитором у грошовому зобов`язанні виключно на суму 74 636,02 доларів США з правом вимоги тільки цієї суми, в тому числі за рахунок іпотечного майна. Таким чином, слід резюмувати, що право ОСОБА_1 , за захистом якого він звернувся до Суду, не порушене. Позивач свідомо прийняв на себе тягар виконання фінансового зобов`язання під його забезпечення іпотекою будинку, розуміючи та погоджуючись, що право власності на будинок може перейти до кредитора чи іншої особи в рахунок погашення такого зобов`язання. Умови про отримання згоди позивача на відступлення права вимоги іпотечний договір не містить. Правочин з відступлення права вимоги не викликав зміну обсягу прав та обов`язків у позивача. Зобов`язання не пов`язане з особою кредитора, тому відступлення права вимоги не заборонено. Суперечлива (недобросовісна) поведінка позивача, який в наведених вище судових спорах обґрунтовував свою позицію про припинення відносно нього прав вимоги фактом зверненням ОСОБА_3 стягнення на іпотечний будинок і не заперечував проти цього, зараз заперечує це право, що свідчить про його намір позбутися грошових зобов`язань взагалі, а не з його незгодою із особою кредитора. 
Щодо заявленої позивачем суми компенсації витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 15000,00 грн. ОСОБА_3 заперечує з мотивів не відповідності її розміру складності справи, обсягу виконаної адвокатом позивача роботи, досвіду адвоката та значення даної справи для позивача, оскільки посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду, наведення умов договору цесії в тексті апеляційної скарги, а також фактичне повторення доводів уточненого позову не вимагає багато часу на виконання подібної роботи адвоката.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Грайворонського І.В. за відсутності в інших учасників справи, які були належним чином повідомлені про судове засідання, суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України вивчив матеріали справи та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, та вважає, що апеляційна скарга на рішення суду по суті спору підлягає частковому задоволенню, а на додаткове рішення – залишається без задоволення, з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Щодо скарги на рішення суду від 26.11.2024 по суті позову.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав наступні мотиви свого рішення.
Суд першої інстанції відхилив доводи позивача про те, що продавець будинку ОСОБА_3 не міг набути цей будинок у власність на підставі реалізації ним прав іпотекодержателя, оскільки укладений між «Фінансова компанія «Карточка плюс» та ОСОБА_3 договір відступлення права вимоги від 01.04.2021 є фактично договором купівлі-продажу права вимоги, та не є договором факторингом.
Позивач не довів, що укладений між «Фінансова компанія «Карточка плюс» та ОСОБА_3 договір відступлення права вимоги від 01.04.2021 є нікчемним, а відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, яка законним шляхом набула спірний житловий будинок своє майно, тому у них не може бути витребувано майно.
Колегія суддів в цілому погоджується з остаточними висновками суду першої інстанції, при цьому вказані мотиви мають бути дещо змінені та доповнені, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є одним з джерел виникнення зобов`язання є договір (п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Сторонами зобов`язання є кредитор та боржник (ч. 1 ст. 510 ЦК України).
Частиною 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Аналіз ст. 512, 1077 ЦК України свідчить про те, що цивільне право розмежовує правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (договори цесії) та договори факторингу.
Зазначені правочини не є аналогічними та різняться за певними критеріями: за предметом договорів, за формою вчинення договорів, за суб`єктним складом правочинів, за метою їх укладення. Слід зазначити, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Предметом договору факторингу згідно зі ст.1078 ЦК України може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги).
При розмежуванні зазначених договорів за формою їх вчинення слід враховувати, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (ст. 513 ЦК України). Оскільки факторинг згідно з п.3 ч.1 ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Відмінність зазначених договорів за суб`єктним складом полягає в тому, що відповідно до ст. 2, 512-518 ЦК України за договором відступлення права вимоги учасниками цесії можуть бути будь-які фізичні або юридичні особа.
Щодо розмежування договорів відступлення права вимоги та факторингу за метою їх укладення слід враховувати, що згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У розумінні п. 11 ч. 1 ст. 4 вказаного Закону факторинг є фінансовою послугою.
Отже, метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права, тоді як метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.
При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч.3 ст.656 ЦК України).
Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.
Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 13.04.2016 у справі №910/8670/15-г (3-226гс16), у пп. 51, 52 постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №910/6659/17 та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №591/4552/17.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 31.08.2019 № 266/2971/19 Верховний Суд розглянув справу про недійсність договорів уступки права кредитної та іпотечної вимоги за договором купівлі-продажу права вимоги з банку на товариство (не фінансову компанію) з наступною уступкою права вимоги за договором цесії на фізичну вимогу. Верховний Суд прийшов до висновків, що сторони договору купівлі-продажу майнових прав фактично уклали договір купівлі-продажу права вимоги, на виконання якого здійснена цесія, а її сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи».
Подібні висновки викладені також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 346/1305/19 та у постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 686/12230/18.
Надаючи оцінку укладеному договору відступлення права вимоги за кредитом та іпотекою Велика Палата Верховного Суду в пунктах 24 та 27 постанови від 08.06.2021 у справі № 346/1305/19 виснувала, що Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що договори купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором за їхніми ознаками є договорами, за якими банк у зобов`язаннях за кредитним договором-1 і договором іпотеки замінений на позивачку як нового кредитора. Позивачка не набула право здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договорів купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором у неї виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором-1 і за договором іпотеки. Отже, такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу. Вони є змішаними, бо містять елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору). Тому помилковими є висновки судів попередніх інстанцій про те, що договір купівлі-продажу майнових прав містить ознаки договору факторингу.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до чч. 4,5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Основним зобов`язанням є зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, що виникає з інших підстав, виконання якого забезпечено іпотекою (ст. 1 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Відступлення прав за іпотечним договором та основним зобов`язанням не допускається у разі видачі заставної. Після видачі заставної перехід прав іпотекодержателя за іпотечним договором та основним зобов`язанням до іншої особи здійснюється шляхом передачі заставної у встановленому цим Законом порядку. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.
Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (платно чи безоплатно).
Правила ч. 1 ст. 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. 
Судом відповідно до наявних у справі доказів встановлені наступні обставини.
Згідно із п. 1 договору відступлення права вимоги від 01.04.2021 укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Карточка плюс» та ОСОБА_3 договору про відступлення права вимоги в порядку та на умовах, визначених цим договором, ОСОБА_3 (Цесіонарій) зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Цедента ТОВ «Фінансова компанія «Карточка плюс», а Цедент зобов`язується відступити Цесіонарію свої права грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), надалі – Боржник, Кредитний договір № ML-701/6632/007 від 13.07.2007, який було укладено з Акціонерним товариством «ОТП БАНК», яке є правонаступником ПАТ «ОТП БАНК», яке в свою чергу, є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», яке в свою чергу, є правонаступником усіх прав та обов`язків Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» (надалі первісний кредитор).
За змістом п. 1.2 договору відступлення права вимоги від 01.04.2021 за основним договором відступаються наступні права: права вимоги в розмірі 74 636,02 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на дату укладення цього договору становить 2 076 568,13 грн., що складається з: суми кредиту в розмірі 46 184,61 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на дату укладення цього договору становить 1 284 975,91 грн., процентів в розмірі 28 451,41 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на дату укладення цього договору становить 791 592,20 грн.
Ціна відступлення права вимоги становить 283 000,00 грн. (п. 3.1. договору).
Розділом 4 договору визначені права та обов`язки сторін договору.
З наведених підстав суд першої інстанції правильно вважав, і ці висновки доводами скарги не спростовані, що: даний договір передбачає відступлення права вимоги на конкретну сформовану суму грошового зобов`язання позивача в розмірі 74 636,02 доларів США; умовами договору відступлення права вимоги від 01.04.2021 не передбачено фінансування первісного кредитора; сторони договору від 01.04.2021 фактично уклали договір купівлі-продажу права вимоги, на виконання якого здійснена цесія на конкретну суму грошового зобов`язання, а сторонами договору відступлення права вимоги конкретної суми грошової вимоги можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи.
У матеріалах справи дійсно відсутні докази отримання ОСОБА_3 на підставі вказаного договору цесії права нарахування відсотків за договором кредиту, на зміну процентної ставки, він придбав лише право вимоги, зокрема право звернення стягнення на предмет іпотеки – спірний житловий будинок у позасудовому порядку. При цьому позивач не оспорює законність такого звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі наявної у позивача заборгованості за договором кредиту, а також – наявність у нього боргових зобов`язань за договором кредиту на зазначену суму.
При цьому колегія суддів також звертає увагу, що нижчезазначені укладені договори на день розгляду справи були та дотепер є чинними. 
01 квітня 2021 року між Акціонерним товариством «ОТП БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Карточка плюс» було укладено договір відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором. Того ж дня, 01 квітня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Карточка плюс» та ОСОБА_3 (фізичною особою) був укладений договір відступлення права вимоги. Також 01 квітня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Карточка плюс» та ОСОБА_3 (фізичною особою) укладено договір відступлення права вимоги за Договором іпотеки № PCL-701/663/2007 від 13 липня 2007 року. 
В пунктах 6.36., 6.37 та 6.45 постанови від 31.07.2019 у справі № 910/974/18 Верховний Суд дійшов висновку, що відступлення частини прав вимоги за основними договорами не суперечить положенням статей 512-514, 516-518 ЦК України. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).
Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц (провадження № 61-43067св18).)
Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).
Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина друга статті 548 ЦК України).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) вказано, що:
«47. Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.
48. Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
49. З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.
50. Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.
51. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.
52. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак
57. Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому».
Оскільки, як правильно встановлено судом першої інстанції, між сторонами вказаного договору відступлення права вимоги від 01.04.2021 укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Карточка плюс» та ОСОБА_3 було укладено саме договір відступлення права вимоги, який не підпадає під ознаки договору факторингу, та не вимагає наявності у відповідача ОСОБА_3 ліцензії на здійснення фінансових операцій, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав, наведених позивачем у позовній заяві, для визнання його нікчемним та витребування з цих підстав спірного житлового будинку від останнього власника, яка є добросовісним набувачем цього майна, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції.
При цьому, у разі відступлення права вимоги за основним зобов`язанням сторонами, в силу наведених положень, здійснюється відступлення і за додатковим (акцесорним) зобов`язанням, що не суперечить правовій природі договору цесії та забезпечувальних договорів, а тому в силу норми ст. 24 Закону України «Про іпотеку» до ОСОБА_3 перейшло права вимоги виконання позивачем грошового зобов`язання виключно на зазначену в договорів відступлення суму, забезпечену іпотекою будинку АДРЕСА_1 .
При цьому колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що правові висновки, які були висловлені у п.6.27, 9.5 Постанови ВПВС від 08 листопада 2023 року по справі 206/4841/20 та стосуються переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань свідчать про незаконність рішення суду першої інстанції, оскільки на відміну від обставин вказаної справи № 206/4841/20 у справі, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції не встановлено порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки останнім кредитором – фізичною особою. Позивач у даній справі № 953/2858/24 обґрунтував свої вимоги про витребування предмета іпотеки – житлового будинку лише нікчемністю договору купівлі-продажу права вимоги фізичній особі, а тому колегія суддів відхиляє вказані доводи скарги, за нерелевантністю вказаних правових висновків за обставинами справи. 
Також безпідставними є доводи скарги щодо недобросовісної поведінки останнього набувача спірного житлового будинку – відповідачки ОСОБА_2 , оскільки вона перед укладення договору купівлі-продажу не перевірила наявність судових спорів щодо предмету договору, оскільки вона не зобов`язана була здійснювати таку перевірку. Такий обов`язок Законом України «Про нотаріат» покладений нотаріуса при посвідченні договору, а у даному випадку у справі відсутні відомості про те, що нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку відбулося з порушенням. Презумпція правомірності вказаного договору, яка передбачена нормою ст. 204 ЦК України у даному випадку не спростована. 
Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (див.: пункт 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19), пункт 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20)).
У справі відсутні відомості про те, що предмет вказаного договору купівлі-продажу, спірна житлова квартира, була обтяжена якими-небуть забезпечувальними заходами або вимогами третіх осіб, зокрема позивача у даній справі, а наведені з цього приводу доводи скарги не відповідають загальним принципам цивільного законодавства, справедливість, добросовісність та розумність, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а тому з урахуванням вищевказаних висновків касаційного суду колегія суддів відхиляє доводи скарги щодо недобросовісного набувача спірного житлового будинку.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне змінити мотиви суду першої інстанції, які були наведені на обґрунтування відмови у позові, шляхом їх уточнення та доповнення.
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) з цього приводу також зазначено, що:
«п. 51. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до ЄСПЛ, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). 
Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (Див. з цього приводу п. 9.15. постанови ВП ВС від 08 листопада 2023 року, Справа № 206/4841/20, Провадження № 14-55цс22). 
При цьому важливо, що суд має досліджувати всі критерії поетапно.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
Правова конструкція норми ст. 388 ЦК України передбачає можливість витребування майна від добросовісного набувача у разі, якщо воно вибуло поза волею власника. 
Як вже було зазначено, застосування трискладового тесту для перевірки дотримання гарантій на мирне володіння майном, які передбачені у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. має відбуватися поетапно, починаючи із з`ясування чи захищене порушене право конвенційними гарантіями та законність втручання у захищене право; у разі дотримання цього критерію – відповідність легітній меті, яка передбачає наявність суспільного інтересу, у чому він полягає у даній справі; після з`ясування дотримання цього критерію – пропорційність, яка передбачає з`ясування чи не накладає на власника таке втручання надмірний індивідуальний тягар, який у контексті обставин справи виправдовує досягнення суспільний інтерес, тобто чи дотримується у даному випадку справедливий баланс між приватними та суспільними інтересами.
У даному випаду суд першої інстанції відмовив у витребуванні спірного житлового будинку з покликанням те, що з огляду на добросовісну поведінку відповідачки витребування не відповідає гарантіям ст. 1 Першого протоколу, але не з`ясував, в чому полягає конкуруючий з правом позивача на мирне володіння майном суспільний інтерес, мета позову про його витребування. Колегія суддів погоджується з аргументами відповідача ОСОБА_3 щодо добросовісності дій позивача, який по суті своїм позовом намагається змінити кредитора, не заперечуючи проти зміну першого кредитора на другого, а заперечуючи проти третього та не оспорюючи сам факт наявності заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення цих боргів. По суті позивач згоден з тим, що його борги були погашені за рахунок предмета іпотеки, але при цьому хоче повернути собі це майно, уникаючи негативних наслідків, які передбачені правом у разі невиконання зобов`язань за договором. Така недобросовісна за змістом поведінка позивача відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України є неприпустимою, виходить поза межі здійснення цивільних прав, внаслідок чого згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України також є підставою для відмови у захисті цивільного права та інтересу особи, у разі доведеності її порушення.
Разом з тим, у даній справі позивач не довів той факт, що договір купівлі-продажу права вимоги за його основним кредитним та похідним від нього додатковим іпотечним зобов`язанням є нікчемний, у справі також відсутні рішення про визнання незаконними вищевказані наступні правочини щодо спірного житлового будинку, позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, або договору купівлі-продажу внаслідок чого відповідачка є легітимною власницею спірного житлового будинку. 
Тому з наведених підстав у задоволенні позову також слід відмовити.
З огляду на вищевказані обставини та правове обґрунтування, відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити рішення суду в частині мотивів відмови від позову, виклавши їх в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду є законним і обґрунтованим, а доводи скарги не знайшли свого достатнього підтвердження у матеріалах справи.
Щодо скарги на додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2024 року.
Суд першої інстанції частково задовольнив заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу та покликався на положення ч.3 ст. 141 ЦПК України, враховуючи позицію представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Годунова В.С., характер виконаної адвокатом Грайворонським І.В. роботи, її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що зазначені представником відповідача ОСОБА_3 – адвокатом Грайворонським І.В. витрати на правничу допомогу в розмірі 15000, 00 грн. є завищеними, а тому дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, доводи скарги їх не спростовують.
Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 ст. 133 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що представником відповідача Остапова К.В. під час подання відзиву на позовну заяву було зазначено про орієнтовний розмір стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. з позивача, а саме: в суді першої інстанції – 15 000 грн, в суді апеляційної - 2 500, 00 грн., в суді касаційної інстанції – 2 500 грн. При цьому, було подане до суду клопотання про вирішення питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 15 000 грн. в окремій заяві протягом п`яти днів після ухвалення рішення по суті спору.
Отже, вимога щодо розподілу судових витрат на правову допомогу була заявлена до винесення рішення по суті, а заява про ухвалення додаткового судового рішення, яка розглядається, разом з відповідними доказами подана в п`ятиденний строк після прийняття рішення.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та адвокатом Грайворонським Ігорем Валерійовичем було укладено Договір про надання юридичних послуг № 15-09 від 15.09.2023. На підставі зазначеного договору адвокатом Грайворонським видано ордер на надання правової допомоги Остапову К.В. (а.с. 190).
Відповідно п. 1.1.Договору про надання юридичних послуг (правничої допомоги) № 15-06 від 15.09.2023 визначено, що Клієнт доручає, а Адвокат бере на себе зобов`язання представляти інтереси Клієнта в судах загальної юрисдикції всіх інстанцій, а також підприємствами, установами, організаціями, органами державної влади та місцевого самоврядування, правоохоронними органами та органами прокуратури, пов`язані із судовим розглядом судових справ за участю Клієнта, в яких Клієнт бере участь у якості особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, а також в судах міжнародної юрисдикції (за окремим дорученням).
Відповідно до пунктів 6.1. та 6.2. Договору за виконання доручень згідно даного договору Клієнт сплачує Адвокату гонорар, сума якого зазначається в додатковій угоді до цього договору.
Пунктом 1 Додаткової угоди № 1 від 03.05.2024 до Договору про надання юридичних послуг (правничої допомоги) № 15-09 від 15.09.2023, передбачено, що Адвокат приймає на себе зобов`язання надати Клієнту професійну правничу допомогу у Київському районному суді м. Харкова у цивільній справі № 953/2858/24, що перебуває в провадженні судді С.А. Колесник, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ТОВ «Фінансова допомоги компанія «Карточка Плюс» та ОСОБА_2 про витребування житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 .
У пункті 2 Додаткової угоди Сторони погодили, що гонорар Адвоката за ведення справи, визначеної у п. 1 даної додаткової угоди становить 20 000,00 грн. із розрахунку: в суді першої інстанції – 15 000,00 грн, в апеляційному суді – 2 500,00 грн. та у Верховному Суді - 2 500,00 грн. Гонорар є фіксованим. При цьому, обсяг виконаної роботи зазначається в Акті наданих послуг, який є належним підтвердженням її виконання (а.с. 191).
Відповідно до наданого акту виконаних робіт № 1 до Договору про надання юридичних послуг (правничої допомоги) № 15-09 від 15.09.2023 представником відповідача ОСОБА_3 – адвокатом Грайворонським І.В. було виконано низку дій, зокрема: ознайомився з матеріалами справи та підготував відзив у справі - 5 годин; прийняв участь у підготовчому судовому засіданні, що відбулось 22.05.2024 (ВКЗ) - 0,5 год.; прийняв участь у підготовчому судовому засіданні, що відбулось 06.06.2024 (ВКЗ) - 0,5 год.; прийняв участь судовому засіданні 02.08.2024 (ВК3) - 0,5 год.; прийняв участь у судовому засіданні, що відбулось 02.09 2024 (ВК3) - 0,5 год.; прийняв участь у судовому засіданні, що відбулось 03.10.2024 (ВК3) - 0,5 год.; прийняв участь у судовому засіданні, що відбулось 30.10.2024 (ВК3) - 0,5 год.; прибув у судове засідання, що призначене на 26.11.2024, склав заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника – 2 год.; склав та подав заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді першої інстанції - 2 год. Так, загальна кількість витраченого часу на надання правничої допомоги в суді першої інстанції становить 12 годин. При цьому, загальна вартість наданих послуг в суді першої інстанції визначена за домовленістю Сторін та становить 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) грн.
Оскільки, в результаті надання адвокатом Грайворонським І.В. професійної правничої допомоги у суді першої інстанції, Київським районним судом м. Харкова 26.11.2024 ухвалено позитивне для Клієнта – ОСОБА_3 рішення, яким відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ТОВ «Фінансова компанія «Карточка Плюс» та ОСОБА_2 про витребування житлового будинку з надвірними будівлями (а.с. 191).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Відповідно до статті 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до Постанова Великої Палати Верховного Суду справа № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Так, відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної  ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою - п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічна позиція відображена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, відповідно до яких Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
У постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду у від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19), зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
З матеріалів справи вбачається, що 28.11.2024 року до суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Годунова В.С. про зменшення розміру витрат на правову допомогу, мотивуючи його тим, що заявлений розмір витрат є завищеним, оскільки надані послуги не відповідають критерію необхідності та обґрунтованості. Так, на його думку, справа за своєю суттю не є складною, кількість вказаних годин на надання правової допомоги є очевидно завищеною, що підтверджується відомостями протоколів судових засідань та незначним обсягом підготовлених документів. Враховуючи викладене, адвокат Годунов В.С. просить суд відмовити у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, а в разі задоволення такої вимоги – зменшити їх розмір на 99 %.
З огляду на викладене, беручи до уваги положення ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, а також той факт, що рішенням суду у позові було відмовлено, заяви про ухвалення додаткового рішення з відповідними доказами було подано у встановлені законодавством строки, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для часткового задоволення заяви представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Грайворонського І.В. і стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в розмірі 10000 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції .
За таких обставин та відповідно до наведених норм цивільного процесуального права суд першої інстанції законно та обґрунтовано додатковим рішенням відшкодував витрати позивача на правничу допомогу, а доводи скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги на це рішення без задоволення, а саме додаткове рішення суду - без змін
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційних скарг остаточних висновків суду не спростовують, водночас мотивувальну частину рішення суду, щодо вирішення позовних вимог по суті слід змінити та доповнити висновками, викладеними в цій постанові.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375,376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Годунова Віталія Сергійовича на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2024 року -задовольнити частково.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Годунова Віталія Сергійовича  на додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2024 року - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2024 року – змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , виклавши їх в редакції цієї постанови.
Додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2024 року -залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 червня 2025 року.                
       
Головуючий                                                                                         В.Б.Яцина.  

Судді колегії                                                                                      Ю.М.Мальований.

                               Н.П.Пилипчук.