ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 371/741/22
провадження № 61-17007св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  представника ОСОБА_1 - адвоката Швачки Вікторії Юріївни на постанову Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року в складі колегії суддів Євграфової Є. П., Желепи О. В., Мазурик О. Ф.
у справі за позовом ОСОБА_1 до Миронівської міської ради Обухівського району Київської області, Селянського (фермерського) господарства «Панчук» про витребування земельної ділянки, визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила витребувати у Миронівської міської ради Обухівського району Київської області, яка є правонаступником Потіцької сільської ради, земельну ділянку з кадастровим номером 3222985900:02:001:0246 загальною площею 4,2701 га, розташовану на території Потіцької сільської ради; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 03 жовтня 2017 року, укладений між Потіцькою сільською радою та Селянським (фермерським) господарством «Панчук» (далі - СФГ «Панчук»).
 
Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який мав право на отримання у власність земельної ділянки як власник земельної частки (паю) розміром 4,41 га на території Потіцької сільської ради.
Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 22 вересня
2010 року в справі № 2о-36/2010 спадщину у вигляді земельної частки (паю) розміром 4,41 га, що залишилася після смерті ОСОБА_2 , визнано відумерлою.
Відповідно до рішення Миронівського районного суду Київської області
від 11 січня 2017 року в справі № 371/1497/16 їй продовжено строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 
14 лютого 2017 року вона звернулася до Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 
11 квітня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за Потіцькою сільською радою зареєстроване право комунальної власності на земельну ділянку площею 4,2701 га з кадастровим номером 3222985900:02:001:0246. Зазначена земельна ділянка була сформована шляхом виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю), що належала
ОСОБА_2 та була визнана відумерлою спадщиною. Однією з підстав для реєстрації права власності на земельну ділянку стало рішення Миронівського районного суду Київської області від 22 вересня 2010 року в справі
№ 2о-36/2010.
03 жовтня 2017 року зазначену земельну ділянку Потіцька сільська рада передала в оренду СФГ «Панчук» терміном на 15 років на підставі договору оренди.
Вказувала, що Потіцька сільська рада була обізнана про те, що їй надано додатковий строк для подання заяви для прийняття спадщини, проте вчинила дії щодо виділення земельної частки в натурі (на місцевості) та передачі сформованої земельної ділянки в оренду. Внаслідок цих дій право власності на земельну частку (пай), яке належало спадкоємцю, трансформувалося в об?єкт цивільних прав - земельну ділянку.
У зв?язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва на спадщину через відсутність у неї документів, що посвідчують право власності на спадкове майно, вона звернулася до Миронівського районного суду Київської області з позовом про визнання у порядку спадкування права на земельну частку (пай), що належала ОСОБА_2 .
Постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року в справі
№ 371/1416/19 визнано її право на земельну частку (пай) середнім розміром
4,41 га в умовних кадастрових гектарах під час розпаювання сільськогосподарських земель, переданих у колективну власність згідно з державним актом на право колективної власності на землю, виданим Потіцькою сільською радою 27 квітня 1995 року КСП ім. Карла Маркса, в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .
Відтак, вважала, що цим рішенням її визнано спадкоємцем ОСОБА_2 .
Земельну ділянку з кадастровим номером 3222985900:02:001:0246, яка є комунальною власністю, передано в оренду без проведення земельних торгів з продажу права оренди цієї земельної ділянки, що є порушенням земельного законодавства, зокрема вимог частин першої та другої статті 124 Земельного кодексу (далі - ЗК) України, і підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
13 лютого 2024 року рішенням Миронівського районного суду Київської області позов задоволено.
 
Витребувано у Миронівської міської ради Обухівського району Київської області на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3222985900:02:001:0246 загальною площею 4,2701 га.
 
Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 03 жовтня
2017 року між Потіцькою сільською радою та СФГ «Панчук» щодо земельної ділянки загальною площею 4,2701 га з кадастровим номером 3222985900:02:001:0246.
 
09 квітня 2024 року додатковим рішенням Миронівського районного суду Київської області стягнуто з Миронівської міської ради Обухівського району Київської області на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 750,00 грн. Стягнуто з СФГ «Панчук» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 750,00 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції суд керувався тим, що рішенням Миронівського районного суду Київської області від 11 січня 2017 року в справі № 371/1497/16-ц ОСОБА_1 продовжено строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , й таким рішенням встановлено, що нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 у зв?язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини, а не у зв?язку з відсутністю у неї права на спадкування; Верховний Суд, скасовуючи постанову Київського апеляційного суду та змінюючи мотивувальну частину рішення Миронівського районного суду в справі № 371/1415/19, не вказав на хибність висновків судів щодо наявного в позивачки права на спадкування й не виснував про відсутність порушеного права ОСОБА_1 як спадкоємця, лише виснував про обрання позивачкою неналежного способу захисту своїх прав. З огляду на таке й враховуючи, що строк на прийняття спадщини продовжений ОСОБА_1 у                   2017 році, суд вважав, що правовідносини зі спадкування майна після смерті ОСОБА_2 продовжують існувати після набрання чинності ЦК України, позивачка входить до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_2 й може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, відповідно, має право витребувати прийняте у спадщину нерухоме майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.
Задовольняючи вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, суд мотивував висновки тим, що з моменту формування земельної ділянки з кадастровим номером 3222985900:02:001:0246 на місцевості та державної реєстрації права власності така земельна ділянка набула статусу об`єкту цивільних прав - нерухомого майна у вигляді земельної ділянки комунальної власності. Тому оспорюваний договір оренди укладений щодо нового предмета договору (земельної ділянки комунальної власності) з новим власником (розпорядником) такої земельної ділянки, цей договір не можна вважати поновленням попереднього договору оренди чи укладенням такого договору на новий строк, тож до порядку укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки підлягали застосуванню положення частини 2 статті 124, частини 1 статті 134 ЗК України та частини 2 статті 16 Закону України «Про оренду землі». Суд зазначив, що Потіцька сільська рада, укладаючи договір оренди земельної ділянки без проведення аукціону, вийшла за межі наданих їй законодавством повноважень, оспорюваний договір укладений з порушенням порядку укладення договору оренди, що відповідно до приписів статті 203,                    2015 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним.
Суд встановив наявність підстав для задоволення позовних вимог про витребування земельної ділянки та визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. Відповідачі подали заяви про застосування наслідків спливу позовної давності щодо вказаних позовних вимог, зазначаючи, що позивачка мала об?єктивну можливість та повинна була довідатись про порушення її права як спадкоємиці з моменту прийняття спадщини. А щодо порушення прав фактом укладення договору оренди - щонайменше в жовтні 2017 року, тобто з моменту державної реєстрації речового права оренди за відповідачем СФГ «Панчук».
Вирішуючи питання про наявність підстав для застосування позовної давності, суд виснував, що про факт визнання спадщини у вигляді права на земельну частку (пай) відумерлою, факт державної реєстрації права власності на земельну ділянку, сформовану за рахунок цієї земельної частки (паю), та факт наявності договору оренди вказаної земельної ділянки позивачці стало відомо в момент отримання відзиву на позовну заяву в справі № 371/1416/19, тобто не раніше 12 листопада 2019 року - дати звернення з позовом у справі                    № 371/1416/19. Матеріали справи не містять доказів про зворотнє і відповідачами такі твердження представника позивачки не спростовані.Позивачка не була учасником справи № 2о-36/2010, в якій право на земельну частку (пай) після смерті ОСОБА_2 визнано відумерлою спадщиною і вбачається наявність права оренди вказану на земельну частку (пай) у                             СФГ «Панчук». Про обізнаність Потіцької сільської ради про розгляд такої справи свідчить інформація про наявність у справі заяви сільського голови про розгляд справи у відсутності представника сільської ради. В рішенні суду про визначення позивачу додаткового строку для прийняття позивачем спадщини відсутні відомості про повідомлення Потіцькою сільською радою суду та позивача про обставини наявності судового рішення про визнання спадщини відумерлою.
Також суд врахував, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.Законом України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID- 19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб?єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Оскільки відповідачами не спростовано твердження представника позивачки про те, що їй стало відомо про порушення її права органом місцевого самоврядування та СФГ «Панчук» не раніше 12 листопада 2019 року, з урахуванням продовження строків давності на строк дії карантину, суд виснував, що позивачка звернулася до суду в межах встановлених законодавством строків давності.
21 жовтня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційні скарги Миронівської міської ради Обухівського району Київської області та
СФГ «Панчук» задоволено частково.
 
Рішення Миронівського районного суду Київської області від 13 лютого
2024 року та додаткове рішення Миронівського районного суду Київської області від 09 квітня 2024 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд мотивував висновки тим, що спірні правовідносини щодо прийняття спадщини після ОСОБА_3 регулюються саме положеннями                          ЦК Української РСР, а не ЦК України. Саме собою рішення про продовження строку для прийняття спадщини не свідчить про набуття позивачкою статусу спадкоємця. Статтями 529, 530 ЦК Української РСР визначено вичерпний перелік черг спадкоємців, якими не передбачено право на спадкування за законом двоюрідними родичами, зокрема сестрами, після смерті спадкодавця. Спадкування за правом представлення положеннями ЦК Української РСР також не передбачено. Отже, у позивачки ОСОБА_1 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 не виникло, оскільки на час відкриття спадщини ЦК Української РСР не передбачав у жодній черзі за законом спадкоємців померлого двоюрідної сестри. Наявність судового рішення про продовження строку для прийняття спадщини наведеного не спростовує й не є правостворюючим актом, який наділяє позивачку статусом спадкоємиці.
Системне тлумачення частини другої статті 549, частини першої статті 555 ЦК Української РСР та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що в ЦК Української РСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава за існування юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 555 ЦК Української РСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою. Отже, незалежно від ухвалення 22 вересня 2010 року Миронівським районним судом Київської області рішення в справі № 2о-36/2010 про визнання відумерлою спадщини у вигляді земельної частки (паю) розміром 4,41 га, що залишилася після смерті ОСОБА_2 , спадщина вважалася такою, що перейшла до держави відповідно до положень статті 555 Української РСР й продовження позивачці строку на прийняття спадщини не породжує права вимагати її передання в натурі відповідно до правил частини другої статті 1280 ЦК України, адже такі положення не регулюють спірних правовідносин, з огляду на час відкриття спадщини. Право, на захист якого ОСОБА_1 звернулася із позовом, у неї відсутнє, що є самостійною й достатньою підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову як у частині вимог про витребування земельної ділянки, так і в частині вимог про визнання недійсним договору її оренди із СФГ «Панчук».
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
20 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Швачка В. Ю. через систему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року, яку просить скасувати, рішення Миронівського районного суду Київської області
від 13 лютого 2024 року та додаткове рішення Миронівського районного суду Київської області від 09 квітня 2024 року залишити в силі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд проігнорував наявні в матеріалах справи рішення Миронівського районного суду Київської області                 від 22 вересня 2010 року в справі № 2-о-36/2010, від 11 січня 2017 року в справі № 371/1497/16 та постанову Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі            № 371/1416/19 стосовно належного способу захисту прав  ОСОБА_1  як спадкоємця ОСОБА_4 . Верховний Суд у справі № 371/1416/19 виснував, що належною вимогою про захист прав спадкоємця, якому встановлено додатковий строк для прийняття спадщини, що визнана відумерлою, є вимога про передання майна в натурі, а не про визнання права власності на це майно в порядку спадкування. Саме з таким позовом  ОСОБА_1  й звернулася в цій справі. 
Реалізуючи право на спадщину після смерті матері,  ОСОБА_1 набула «правомірні очікування» на отримання в майбутньому права власності на спірну земельну ділянку. 
Апеляційний суд  не врахував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 922/4519/14, в постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 320/4938/15-ц, від 21 вересня 2020 року в справі № 550/1128/18, від 14 грудня 2022 року в справі № 371/1416/19, від 27 листопада 2024 року в справі № 367/3583/17, щодо обов`язковості виконання судового рішення, преюдиційності фактів, про те, що «правомірні очікування» мають статус майна. 
Земельну ділянку передано в оренду без проведення земельних торгів з продажу права оренди цієї земельної ділянки, що є порушенням земельного законодавства, зокрема вимог частин першої та другої статті 124 ЗК України, і підставою для визнання оспорюваного договору оренди землі недійсним.
 
Позиція інших учасників справи
Миронівська міська рада Обухівського району Київської області у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що Цивільним кодексом (далі - ЦК) Української РСР не передбачено право на спадкування за законом двоюрідними родичами, зокрема сестрами, після смерті спадкодавця. Тому в ОСОБА_1  не виникло право на спадкування після смерті ОСОБА_4 . Рішення суду щодо продовження строку для прийняття спадщини не надає статусу спадкоємця. Постановою  Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 371/1416/19 не відображено, що  ОСОБА_1  є спадкоємцем ОСОБА_4 . Спадщина вважається такою, що перейшла до держави відповідно до положень статті 555 ЦК Української РСР, незалежно від продовження позивачці строку на прийняття спадщини. Легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи норм права (законодавства).  ОСОБА_1  не вказала, які її законні інтереси порушені вчиненням договору оренди землі. Позивачка могла дізнатися про порушення своїх прав у квітні 2011 року, проте пропустила строк звернення до суду. 
СФГ «Панчук» у відзиві на касаційну скаргу посилається на те, що ОСОБА_1 , яка є двоюрідною сестрою спадкодавця, подала заяву про прийняття спадщини майже через двадцять років з моменту її відкриття. ЦК Української РСР передбачав автоматичний перехід спадщини до держави, якщо жоден із спадкоємців її не прийняв. За нормами ЦК Української РСР спадкування за законом здійснювалося виключно в дві черги, до яких не входили двоюрідні сестри. СФГ «Панчук» не було учасником справи № 371/1497/16, в якій ухвалено рішення Миронівського районного суду Київської області від 11 січня 2017 року про визначення  ОСОБА_1 додаткового строку для прийняття спадщини, тому встановлені цим рішенням обставини не є преюдиційними. До позову  ОСОБА_1 наведене рішення суду не додавала. Позивачкою не доведено її право на спадкування. Постанова Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 371/1416/19 не містить висновків про те, що  ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_4 . Позивачка не є спадкоємцем майна ОСОБА_4 та не може оспорювати договір оренди землі.  ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 22 вересня                      2010 року в справі № 2-о-36/2010 спадщину, що залишилася після смерті                      ОСОБА_2 у вигляді земельної частки (паю) розміром 4,41 га, яка знаходиться на території Потіцької сільської ради, визнано відумерлою та передано територіальній громаді Потіцької сільської ради.
Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 11 січня                         2017 року в справі № 371/1497/16-ц задоволено позов ОСОБА_1 до Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області про продовження строку для подання заяви про прийняття спадщини. Продовжено ОСОБА_1 строк для прийняття спадщини терміном у два місяці, достатній для подачі нею заяви про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Потоку Миронівського району Київської області.
Цим рішенням встановлено, що після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, яка складалася із права на отримання у власність земельної ділянки; зазначені обставини підтверджуються інформацією, яка міститься в довідці Відділу Держгеокадастру у Миронівському районі Київської області про те, що                       ОСОБА_2 був внесений до списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства за № 121. Спадкоємцем майна померлого за законом була тітка померлого ОСОБА_5 , яка фактично вступила в управління спадковим майном, оскільки інших спадкоємців за законом чи заповітом на час відкриття спадщини не було.   ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , яка зробила розпорядження про те, що все своє майно, яке б не було, і з чого не складалося, і взагалі все те, що належало їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 , а належне їй право на земельну частку (пай) заповіла ОСОБА_6 . Проте не вирішено питання про спадкування майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно з повідомленням державного нотаріуса Миронівської районної державної нотаріальної контори від 25 листопада 2016 року № 1431/01-16 ОСОБА_1   відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини. Пропуск шестимісячного строку для прийняття спадщини позивачка обґрунтувала тим, що вважала, що спадщину після смерті ОСОБА_2 отримала її мати ОСОБА_5 , яка фактично вступила в управління спадковим майном. Суд визначив, що пропуск позивачкою строку на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 є поважним, інші спадкоємці за заповітом та законом відсутні, а тому визнав за можливе визначити позивачці додатковий строк, достатній для подачі заяви про прийняття спадщини.
14 лютого 2017 року ОСОБА_1 подала до Миронівської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 й 14 лютого 2017 року Миронівською районною державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 60239997 (номер у нотаріуса 39/2017) після смерті ОСОБА_2 .
Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222985900:02:001:0246 площею 4.2701 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва зареєстроване за Потіцькою сільською радою 05 квітня 2017 року державним реєстратором на підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку серії НВ номер 3208649172017, виданого 31 березня 2017 року Відділом у Миронівському районі Управління Держгеокадастру у Київській області, та рішення Миронівського районного суду Київської області від 22 вересня 2010 року в справі № 2-о-36/2010.
Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 03 жовтня 2017 року земельна ділянка з кадастровим номером 3222985900:02:001:0246 передана Потіцькою сільською радою в оренду СФГ «Панчук» на 15 років.
Постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 371/1416/19 скасовано постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області, правонаступником якої є Миронівська міська рада Київської області, Миронівської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Потік» про визнання права на земельні частки (паї) в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . 
Рішення Миронівського районного суду Київської області від 26 квітня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області, правонаступником якої є Миронівська міська рада Київської області, Миронівської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Потік» про визнання права на земельні частки (паї) в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_2 змінено з викладенням її мотивувальної частини в редакції постанови Верховного Суду.
Верховний Суд мотивував висновки тим, що  ОСОБА_1 пред`явила позовну вимогу про визнання за нею в порядку спадкування права на земельну частку (пай), яке належало ОСОБА_2 та яке рішенням Миронівського районного суду Київської області від 22 вересня 2010 року в цивільній справі № 2о-36/2010 визнано відумерлою спадщиною. Після визнання спадщини ОСОБА_2 відумерлою ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про продовження строку на прийняття спадщини, який рішенням Миронівського районного суду Київської області від 11 січня 2017 року в справі № 371/1497/16 задоволено та надано ОСОБА_1 термін 2 місяці для подання заяви про прийняття спадщини. Суди також установили відсутність інших спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_2 . У частині другій статті 1280 ЦК України вказано, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію. Аналіз зазначених норм свідчить, що спадкоємець вправі вимагати передання в натурі майно, яке перейшло як відумерле до територіальної громади на підставі рішення суду і збереглося, за умови, що такому спадкоємцю надано додатковий строк на прийняття спадщини та він подав заяву про прийняття спадщини. Тобто, належною вимогою про захист прав спадкоємця, якому встановлено додатковий строк на прийняття спадщини, яка визнана відумерлою, є вимога про передання майна в натурі, а не про визнання права власності на таке майно в порядку спадкування. Натомість ОСОБА_1 пред`явила позов про визнання за собою права на земельну частку (пай) у порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , що з урахуванням установлених судами обставин визнання такого права відумерлою спадщиною та передання його територіальній громаді не відповідає критерію ефективності обраного позивачкою способу захисту порушеного права та є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзивів та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Позивачка ОСОБА_1 стверджує про порушення її прав на спадкове майно, а саме земельну ділянку, у зв`язку із визнанням відумерлою спадщини після ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були двоюрідними сестрою і братом. 
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частина третя статті 5 ЦК України).
Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК Української РСР, зокрема щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року (пункт 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19 (провадження                                        № 61-9511сво19) сформульовано висновок про те, що тлумачення статті 5 та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності абзацом 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачається виняток і допускається застосування ЦК України до прав та обов`язків, які продовжують існувати після набрання ним чинності.
У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини (частина перша та друга статті 1277 ЦК України).
Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (частини перша та друга статті 548 ЦК Української РСР).
Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша та друга статті 549 ЦК Української РСР).
Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК Української РСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.
Спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави (частини перша-третя статті 555 ЦК Української РСР).
Системне тлумачення частини другої статті 549, частини першої статті 555 ЦК Української РСР та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що в ЦК Української РСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава за існування юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 555 ЦК Української РСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. 
Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою.
За висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду з урахуванням того, що в частині першій статті 555 ЦК Української РСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абзац 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК Української РСР. 
З урахуванням наведених висновків Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду щодо застосування статті 555 ЦК Української РСР, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що спадщина у вигляді земельної частки (паю) розміром 4,41 га після смерті ОСОБА_2 , що не була прийнята спадкоємцями до 01 січня 2004 року, автоматично перейшла до держави відповідно до положень статті 555 ЦК Української РСР.
Визнання цієї спадщини відумерлою окремим судовим рішенням Миронівського районного суду Київської області від 22 вересня 2010 року в справі                              № 2-о-36/2010 не змінює правил статті 555 ЦК Української РСР та не становить підставу застосування до спірних спадкових відносин положень ЦК України. 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд проігнорував наявні в матеріалах справи рішення Миронівського районного суду Київської області                 від 11 січня 2017 року в справі № 371/1497/16 про продовження позивачці строку для прийняття спадщини та постанову Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 371/1416/19 стосовно належного способу захисту прав  ОСОБА_1  як спадкоємця ОСОБА_4 , яким має бутивимога про передання майна в натурі, а не про визнання права власності на це майно в порядку спадкування, що й заявлена в цій справі. 
Верховний Суд вважає безпідставними наведені доводи, з огляду на таке. 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 320/4938/15-ц, наведеній в касаційній скарзі, зазначено, що преюдиційні факти- це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Відповідно до частини п'ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
СФГ «Панчук» не було учасником ні справи № 371/1497/16, в якій позивачці продовжено строк для прийняття спадщини, ні справи № 371/1416/19, де вона зверталася з вимогою про визнання права власності на спадкове майно. 
Тому відповідно частини п'ятої статті 82 ЦПК Україниобставини, встановлені щодо  ОСОБА_1 рішенням Миронівського районного суду Київської області                 від 11 січня 2017 року в справі № 371/1497/16 та постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 371/1416/19, підлягали спростуванню                   СФГ «Панчук» і такі спростування були доведені. 
Зокрема, статтями 529 та 530 ЦК Української РСР, що були чинними на час смерті спадкодавця, визначено черговість спадкоємців за законом, а саме спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їз померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).
Статтями 529-530 ЦК Української РСР визначено вичерпний перелік черг спадкоємців, якими не передбачено право на спадкування за законом двоюрідними родичами після смерті спадкодавця. 
Отже, відповідно до статей 529-530 ЦК УкраїнськоїРСР (який був чинним на час відкриття спадщини) двоюрідна сестра до кола спадкоємців за законом не належить, як не належить і рідна тітка (мати позивачки - ОСОБА_5 , яка була рідною тіткою ОСОБА_4 ). 
Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2019 рокув справі № 530/306/18, від 20 листопада 2023 року в справі № 538/1976/21,                         від 29 листопада 2024 року в справі № 538/1978/21. 
Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосував норми матеріального права, обґрунтовано виснував про те, що впозивачки право на спадкування за законом після смерті  ОСОБА_4 не виникло, оскільки на час відкриття спадщини був чинний ЦК Української РСР, який не передбачав у жодній черзі за законом спадкоємців двоюрідної сестри.
Отже, позивачка не належить до кола спадкоємців за законом навіть за наявності судового рішення щодо продовження строку для прийняття спадщини, про що правильно виснував апеляційний суд. 
Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію (частина друга статті 1280 ЦК України).
На підставі наведеної норми спадкоємець може вимагати передання в натурі майно, яке перейшло як відумерле до територіальної громади на підставі рішення суду і збереглося, за умови, що такому спадкоємцю надано додатковий строк на прийняття спадщини та він подав заяву про прийняття спадщини.
Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020 року в справі № 550/1128/18, на яку посилається заявниця в касаційній скарзі. 
Однак у цій справі спадщина відкрилася за дії ЦК Української РСР, автоматично перейшла до держави відповідно до положень статті 555 ЦК Української РСР до набрання чинності ЦК України, тому Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що частина друга статті 1280 ЦК України не регулює спірних правовідносин.
Стосовно посилань заявниці на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 922/4519/14,                                      від 27 листопада 2024 року в справі № 367/3583/17, про те, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів, необхідно зазначити таке. 
Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини  Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010). 
Як елемент принципу правової визначеності визнається принцип, згідно з яким остаточне рішення не підлягає перегляду без достатніх на це підстав. Тобто остаточні рішення судів не повинні оспорюватися. 
Однак ні в рішенні Миронівського районного суду Київської області від 11 січня                     2017 року в справі № 371/1497/16,  ні в постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 371/1416/19 не досліджувалося питання про те, чи є ОСОБА_1  спадкоємцем ОСОБА_4 відповідно до статей 529-530 ЦК Української РСР, як і відсутнє вирішення такого питання в резолютивних частинах цих судових рішень. 
Тобто в цій справі відсутні підстави для висновку про порушення принципу правової визначеності в контексті невиконання рішення суду, яке набрало законної сили. 
У касаційній скарзі зазначено, що, реалізуючи право на спадщину після смерті матері, ОСОБА_1  набула «правомірні очікування» на отримання в майбутньому права власності на спірну земельну ділянку. 
Верховний Суд відхиляє наведені доводи, з огляду на таке. 
Європейський суд з прав людини встановив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави та розраховувати на певний стан речей (рішення від 23 жовтня 1991 року в справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії»).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 грудня 2019 року в справі                          № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) виснувала, що майнове право,яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. 
Відповідно достатей 529-530 ЦК Української РСР мати позивачки - ОСОБА_5 , яка була рідною тіткою ОСОБА_4 , не належала до кола спадкоємців за законом, тому не успадкувала майно після смерті племінника і така спадщина не перейшла до її дочки - ОСОБА_1 , у зв`язку з чим «правомірні очікування» на отримання в майбутньому права власності на спірну земельну ділянку в позивачки не виникли. 
Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути самостійною підставою скасування оскаржуваного судового рішення. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявницю.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Швачки Вікторії Юріївни залишити без задоволення. 
Постанову Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко
                                                                                                                 С. О. Карпенко
                                                                                                                 В. В. Сердюк
                                                                                                                      І. М. Фаловська