ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 серпня 2025 року           справа №360/752/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року (повне судове рішення складено  06 травня 2025 року) у справі № 360/752/25 (суддя в І інстанції Борзаниця С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,
                                                           УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (з урахуванням позовної заяви від 23.04.2025), в якій просив:
-  визнати протиправним та скасувати Наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) №2956 від 31.12.2022 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення частини лейтенантом ОСОБА_1 »;
- визнати протиправним та скасувати Наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 20.10.2022 №298;
- визнати протиправними дії командування щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення за період з 01.10.2022 по 31.12.2022 ОСОБА_1 ;
- зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.10.2022 по 31.12.2022;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частину НОМЕР_1 щодо не включення ОСОБА_1 до Наказу про виплату додаткової грошової винагороди в розмірі 30000,00 грн на місяць за жовтень, листопад, грудень 2022 року, січень 2023 року, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 видати наказ щодо виплати ОСОБА_1 до Наказу про виплату додаткової грошової винагороди в розмірі 30000,00 грн за жовтень, листопад, грудень 2022 року, січень 2023 року відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168;
- визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати підйомної допомоги ОСОБА_1 при переведенні на нове місце служби;
- зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу при переведенні на нове місце служби.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року позов повернути позивачу, з огляду на те, що позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що станом на 17 березня 2024 року Апелянта так і не було належним чином повідомлено щодо результатів проведеного в грудні 2022 року службового розслідування. Подальше переведення в іншу військову частину, а саме до в/ч НОМЕР_2 , ППД якої перебуває в Дніпропетровській області зробило фактично неможливим отримання будь-якої інформації від в/ НОМЕР_3 , оскільки жодної офіційної поштової адреси на неокупованій території дана частина не має, така інформація в загальному доступі відсутня. Так, на адвокатський запит від 24.12.2024, лише в березні 2025 року було отримано відповідь та надано копію Акту службового розслідування та інші необхідні документи, що надало можливість підготувати відповідну позовну заяву та звернутись до суду для захисту порушених прав.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з таких підстав.

Ухвалою місцевого суду від 18.04.2025 підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнані неповажними, позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу протягом 10-ти (десяти) календарних днів з дати отримання даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд»: належним чином оформленої позовної заяви, відповідно до пунктів 4, 5 частини п`ятої статті 160 КАС України; належної якості копії додатків до позовної заяви; заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку, з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою.
Суд першої інстанції зазначив наступне.
Згідно з частинами першою та другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Отже, щодо вимог в частині визнання протиправними та скасування наказів відповідача застосуванню підлягає саме місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати або її складових у разі порушення законодавства про оплату праці.
Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.
Так, до 19 липня 2022 року частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, було встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Разом із цим, частиною другою цієї статті до 19 липня 2022 року було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Отже, до 19 липня 2022 року право на заробітну плату не обмежувалось будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.
В аспекті спірних правовідносин поняття грошове забезпечення і заробітна плата, які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо нарахування та виплати підйомної допомоги при переведенні на нове місце служби, грошового забезпечення та додаткової винагороди охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням законодавство про оплату праці.
Отже, застосуванню до спірних правовідносин в частині нарахування та виплати підйомної допомоги при переведенні на нове місце служби, грошового забезпечення та додаткової винагороди стосовно строків звернення до суду підлягають положення КЗпП, а не КАС України.
Разом з цим, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Отже, починаючи з 19 липня 2022 року обмежено строк звернення до суду з позовами про вирішення трудових спорів щодо виплати заробітної плати (грошового забезпечення) під час проходження публічної служби чи після звільнення. Такий строк з 19 липня 2022 року становить три місяці з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Зі змісту позовних вимог вбачається, що спірними періодами є: жовтень, листопад, грудень 2022 року, січень 2023 року, а також нарахування та виплата підйомної допомоги при переведенні позивача на нове місце за його рапортом від 15.05.2022.
До спірних правовідносин суд застосовує положення статті 3 КАС України, а саме частину третю згідно якої провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
На виконання вимог частини третьої статті 3 КАС України суд першої інстанції при вчиненні окремої процесуальної дії – вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду, застосовує норми КЗпП України чинні саме станом на 14.04.2025.
Крім того, суд зауважує, що згідно до частини четвертої статті 3 КАС України закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
Таким чином до строків звернення до суду позивача відповідно до частини четвертої статті 3 КАС України не можуть бути застосовані положення статті 233 КЗпП України чинні станом до 19.07.2022.
Отже, суд, не застосовуючи до спірних правовідносин положення КЗпП України до 19.07.2022, застосовує положення частини третьої та четвертої статті 3 КАС України.
Таким чином, позивач звернувся до суду із пропуском строку звернення до суду.
Відповідно до частин першої, шостої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.
До позовної заяви позивачем долучено клопотання про поновлення строку звернення до суду, в якому зазначено, що станом на 17.03.2024 позивача так і не було належним чином повідомлено щодо результатів проведеного в грудні 2022 року службового розслідування.  Подальше переведення в іншу військову частину, а саме до в/ч НОМЕР_2 , ППД якої перебуває в Дніпропетровській області зробило фактично неможливим отримання будь-якої інформації віл  в/ НОМЕР_3 , оскільки жодної офіційної поштової адреси на неокупованій території дана частина не має, така інформація в загальному доступі відсутня. Так, на адвокатський запит від 24.12.2024 року, лише в березні 2025 року було отримано відповідь та надано копію Акту службового розслідування та інші необхідні документи, шо надало можливість підготувати відповідну позовну заяву та звернутись до суду для захисту порушених прав. Таким чином, про існування оскаржуваного наказу та відповідно його змістом позивачу стало відомо лише в березні 2025 року, а отже раніше не мав можливості звернутись до суду для захисту власних прав у визначені частиною 5 статті 122 КАС України строки. Крім того, відповідно до інформації зазначеної в довідці про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій для обчислення пенсії позивачу за жовтень 2022 року було нараховано лише 3535,15 грн, за листопад 2022 року не нараховано взагалі грошове забезпечення, за грудень 2022 року нараховано 1414,06 грн. Вказані документи позивачем отримано разом із відповіддю на адвокатський запит - у березні 2025 року, про що зазначено у самій відповіді.
Що стосується пропуску строку звернення до суду з питання визнання протиправним не нарахування та не виплату підйомної допомоги при переведенні на нове місце роботи зазначено, що позивач звернувся з рапортом щодо зазначеної виплати 15.05.2022, проте, вказаний рапорт було передано безпосередньому командиру - ОСОБА_2 , на якому останній поставив свій особистий підпис і мав передати в подальшому даний рапорт на  підписання та виконання безпосередньо командиру військової частини та фінансовий відділ частини. Однак, відрахування строку позовної давності для звернення до суду саме з 15.05.2022 є неправомірним, адже позивачеві не було відомо кінцевого результату розгляду рапорту. Крім того, не відомо взагалі чи передано вказаний рапорт ОСОБА_2 до військової частини.
Також зазначено, що на період воєнного стану основною задачею  кожного громадянина України, яким є позивач, є захисту суверенітету, незалежності та територіальної цілісності власної держави, а не задоволення власних матеріальних благ.
Суд зазначає, що строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.
Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому повинна слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).
Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
Щодо строку звернення до суду в частині нарахування та виплати підйомної допомоги при переведенні на нове місце роботи позивач вказує, що з рапортом по виплату допомоги він звернувся 15.05.2022 та станом на 24.12.2024 (дата звернення до відповідача з адвокатським запитом) цих виплат ним не отримано.
Тобто, позивач почав вчиняти дії щодо з`ясування результату розгляду його рапорту та підстав невиплати йому підйомної допомоги лише через 30 місяців після звернення з відповідним рапортом до керівництва.
Однак, позивачем зовсім не зазначено причин та об`єктивних підстав щодо неможливості звернення до відповідача для з`ясування зазначених вище обставин.
Щодо строку звернення в частині оскарження наказів відповідача позивач посилається на те, що його було ознайомлено 28.12.2022 лише з наказом про призначення службового розслідування.
Тобто позивач достовірно знав, що відповідачем проводиться щодо нього службове розслідування та був ознайомлений з підставами такого розслідування. При цьому, позивачем не зазначено, що ним вчиняли активні дії для з`ясування результатів цього службового розслідування чи стадії його проведення.
Крім того, посилання на переведення позивача в лютому 2023 року до іншої військової частини, судом визнаються незмістовним, оскільки оскаржувані накази прийняті відповідачем ще під час проходження позивачем військової служби у відповідача.
Щодо вимог в частині нарахування та виплати грошового забезпечення та додатковї допомоги за жовтень, листопад, грудень 2022 року та січень 2023 року, суд зазначає таке.
Грошове забезпечення та додаткова допомога є щомісячними виплатами. Отже, неотримавши чи отримавши не в повному розмірі в листопаді 2022 року грошове забезпечення за жовтень 2022 року позивач вже достовірно знав про виплачені йому суми та мав можливість вчинити дії для з`ясування складових цих сум, однак, позивачем не зазначено жодних об`єктивних причин неможливості звернення до відповідача для такого з`ясування.
Позивач зазначає, що він перебував на лікарняних з жовтня 2022 року до грудня 2022 року. Отже, після повернення на військову службу у грудні 2022 року позивач мав можливість звернутися до відповідача для з`ясування всіх спірних обставин.
Також позивачем не зазначено та не надано жодного доказу неможливості звернення за правовою допомогою, гарантованою йому статтею 20 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Крім того, посилання позивач на те, що його було переведено до іншої військової частини у лютому 2023 року, а відповідач жодної офіційної поштової адреси на неокупованій території не має, що перешкоджало зверненню до відповідача, є незмістовними, оскільки позивач проходив військову службу у відповідача та достовірно знав про місцезнаходження цієї частини. При цьому, суд зазначає, що листування з військовою частиною може здійснювати не лише за її зареєстрованим місцезнаходженням, а й за фактичним місцезнаходженням такої частини.
Суд звертає увагу, що у грудні 2024 року позивачем було направлено запит до відповідача та отримано на нього відповідь. Таким чином, незрозуміло, що саме слугувало перешкодою для направлення цього запиту раніше на адресу фактичного місцезнаходження відповідача.
Однак, суд зазначає, що той факт, що із заявами щодо з`ясування всіх спірних обставин позивач почав звертатися до відповідача лише у грудні 2024 року не змінює часу, з якого позивач повинен був або міг дізнатись про порушення своїх прав, оскільки зазначені обставини виникли ще протягом періоду проходження ним служби у відповідача.
Також суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22, в якій колегія суддів зазначила, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:
1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;
2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;
3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;
4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи застосування правового інституту строків звернення до адміністративного суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №9901/405/19, вказала, що закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин пропуску такого строку. Вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інші проти Великобританії, рішення від 22 жовтня 1996 року, справа Девеер проти Бельгії, рішення від 27 лютого 1980 року)".
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.
Однак, позивачем зовсім не зазначено жодних об`єктивних причин пропуску і підстав, з яких він вважає ці причини поважними, а самі лише посилання на очікування вчинення відповідачем дій не є належними підставами для поновлення пропущеного строку звернення до суду.
Крім того, позивач як військовослужбовець офіцерського складу обізнаний зі строками розгляду рапортів, строками проведення службових розслідувань та строками виплати грошового забезпечення та підйомної допомоги. При цьому, у клопотанні позивачем не наведено змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не доведено, що в цій справі можливість вчасного подання позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від волевиявлення позивача.
Беручи до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постановах від 26 жовтня 2023 року (справа №990/139/23) та від 01 лютого 2024 року (справа №990/270/23), надаючи оцінку доводам позивача в указаній вище частині, суд зауважує, що пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі (в даному випадку пасивність поведінки позивача полягала в тому, що останній ще під час проходження служби достовірно знав про нараховані та виплачені йому суми грошового забезпечення) не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду з позовом.
Щодо посилань позивача на введення воєнного стану на території України, суд зазначає, що Верховний Суд в ухвалі від 01 серпня 2022 року по справі № 802/118/17-а наголосив, що посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення строку без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло та обумовило пропуск строку.
Отже, доводи позивача щодо введення в Україні воєнного стану не можуть вважатись обґрунтованими та розцінюватись як належна та поважна підстава для поновлення строку звернення до суду, оскільки введення воєнного стану в Україні є загальновідомою обставиною та не потребує доказування, водночас позивач не вказав, які саме обставини у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану перешкоджали йому звернутися до суду в межах встановленого строку звернення до суду.
У зв`язку з викладеним, вказані позивачем в заяві підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнаються судом неповажними, оскільки такі обставини не можна вважати об`єктивно непереборними, такими, що не залежать від волевиявлення особи, яка звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Отже, позивачу необхідно надати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку, з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою.

На виконання вимог зазначеної ухвали суду надано суду заяву позовну заяву з додатками та клопотання про поновлення строку звернення до суду та витребування доказів.

Ухвалою суду від 28.04.2025 продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви на 3 (три) календарних дні з дня отримання даної ухвали суду шляхом подання за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням підстав для поновлення строку, з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою.
Суд першої інстанції зазначив наступне.
В клопотанні про поновлення строку звернення до суду зазначено, що з 2019 року позивач ввесь час перебуває на військовій службі, з перших днів повномасштабного вторгнення російської федерації виконував бойові завдання на лінії безпосереднього зіткнення, більшість часу проводить у відрядженнях, пов`язаних з виконанням службових обов`язків. Про існування оскаржуваного наказу та відповідно його змістом стало відомо лише в березні 2025 року після отримання відповіді на адвокатський запит від 24.12.2024, а отже  раніше не мав можливості звернутись до суду для захисту власних прав у визначені ч.5 ст.122 КАСУ строки, оскільки навіть не знав про їх порушення та відповідно існування зазначеного наказу від 01.10.2024. Про порушення визначеного мінімального розміру грошового забезпечення військовою частиною НОМЕР_1 за жовтень, листопад та грудень 2022 року також стало відомо з вищезазначеної відповіді.
Що стосується пропуску строку звернення до суду з питання визнання протиправним не нарахування та не виплату підйомної допомоги при переведенні на нове місце роботи зазначено, що відрахування строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права саме з 15.05.2022 є неправомірним, адже, позивачу тоді не було відомо кінцевого результату розгляду рапорту. Крім того, не відомо, взагалі, чи передав вказаний рапорт ОСОБА_2 до військової частини.
Суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22, в якій колегія суддів зазначила, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:
1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;
2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;
3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;
4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи застосування правового інституту строків звернення до адміністративного суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №9901/405/19, вказала, що закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин пропуску такого строку. Вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інші проти Великобританії, рішення від 22 жовтня 1996 року, справа Девеер проти Бельгії, рішення від 27 лютого 1980 року)".
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.
В позовній заяві та клопотаннях про поновлення строку звернення до суду позивач зазначає, що йому було відомо про проведення щодо нього службового розслідування, оскільки в рамках цього розслідування ним надавалися пояснення у грудні 2022 року.
Отже, позивачу було достеменно відомо про проведення щодо нього службового розслідування та його підстав ще у грудні 2022 року.
Таким чином, позивач мав можливість звернутися до відповідача для ознайомлення з цим розслідуванням чи виявити зацікавленість щодо результатів та стадії його проведення. Проте, позивачем не зазначено та не надано доказів вчинення ним активних дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку.
Також позивач зазначає, що відповідачем порушено право позивача на належне грошове забезпечення за жовтень, листопад та грудень 2022 року, що в свою чергу та призвело до негативних наслідків для його родини.
Тобто, позивач отримавши/не отримавши суми грошового забезпечення в зазначені періоди мав об`єктивну можливість щодо звернення до відповідача для з`ясування складових цим сум і підстав їх зменшення, оскільки достеменно був обізнаний про виплачені йому кошти.
Суд зазначає, що посилання позивача на переведення його до іншої військової частини у лютому 2023 року є необґрунтованими, оскільки у період виникнення спірних правовідносин позивач проходив військову службу саме у відповідача та не зазначено, як саме переведення до іншої частини перешкоджало йому реалізувати право на ознайомлення з матеріалами службового розслідування чи отримання роз`яснень щодо складових грошового забезпечення.
Крім того, посилання позивач на те, що відповідач жодної офіційної поштової адреси на неокупованій території не має, що перешкоджало зверненню до відповідача, є незмістовними, оскільки позивач проходив військову службу у відповідача та достовірно знав про місцезнаходження цієї частини. При цьому, суд зазначає, що листування з військовою частиною може здійснювати не лише за її зареєстрованим місцезнаходженням, а й за фактичним місцезнаходженням такої частини чи за допомогою електронного звернення.
Суд звертає увагу, що у грудні 2024 року позивачем було направлено запит до відповідача та отримано на нього відповідь. Таким чином, незрозуміло, що саме слугувало перешкодою для направлення цього запиту раніше на адресу фактичного місцезнаходження відповідача.
Щодо посилань позивача на те, що його не було повідомлено про результати розгляду його рапорту про призначення підйомної допомоги, суд зазначає, що самі лише посилання на очікування щодо здійснення відповідачем нарахування та виплати спірної допомоги чи повідомлення про результати розгляду його рапорту не є належними підставами для поновлення пропущеного строку звернення до суду.
Крім того, позивач зазначає, що він навіть не з`ясував чи було передано його рапорт до військової частини
Суд зазначає, що позивач мав реальну можливість вчинити активні дії для з`ясування результатів розгляду його рапорту.
З позову та клопотань про поновлення строку звернення до суду вбачається, що до грудня 2024 року поведінка позивача була пасивною, ним зовсім не вчинялося активних дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не доведено, що в цій справі можливість вчасного подання позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від волевиявлення позивача.
Посилання на те, що позивач з 24.02.2022 постійно залучається до виконання бойових завдань на лінії безпосереднього зіткнення не підтверджені відповідними доказами, а тому є також необґрунтованими.
Суд звертає увагу, що позивач, посилаючись на вищезазначені обставини, повинен надати підтвердження його постійного залучається до виконання бойових завдань на лінії безпосереднього зіткнення протягом строку, який ним пропущений.
У постанові від 23.03.2023 року у справі № 761/28821/20 Верховний Суд наголосив на тому, що за усталеною практикою Верховного Суду введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з цією обставиною. При цьому саме лише посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його продовження (поновлення).
Відтак, введення воєнного стану на території України саме по собі не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку.
У той же час, позивачем у заяві не вказано, яким саме чином введення воєнного стану на території України завадило йому подати позов до суду у визначені законом строки.
У зв`язку з викладеним, вказані позивачем в заяві підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнаються судом неповажними.
Отже, позивачу необхідно надати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку, з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою.

Ухвалу суду від 28.04.2025 позивач отримав 29.04.2025 через підсистему «Електронний суд», про що свідчить довідка про доставку електронного листа.
Відповідно, позивач мав усунути недоліки позовної заяви у строк до 02.05.025 включно.
Станом на 06.05.2025 вимоги ухвали суду від 28.04.2025 позивачем, у строк визначений судом, не виконано, недоліки позовної заяви не усунуто. Клопотання про продовження строку виконання вимог ухвали суду від 28.04.2025 суду не надано.
Тому суд першої інстанції повернув позов.

Вирішуючи вимоги апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції дано детальний аналіз законодавству та судовій практиці та обґрунтовано визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду стосовно вимог щодо оскарження наказів та розміру виплати грошового забезпечення у спірних періодах: жовтень, листопад, грудень 2022 року, січень 2023 року.
Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду та зазначає, що останнім правильно було застосовано законодавство на надано ґрунтовний аналіз доводам позивача, в тому числі, щодо того, коли позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, якщо вважав їх порушеними; який строк звернення до суду відповідно до приписів яких норм законодавства слід застосовувати; щодо неповажності причин пропуску цього строку внаслідок пасивної поведінки самого апелянта; можливості вчасно скористатись своїми правами на звернення до суду.
При цьому колегія суддів зауважує, що проходження позивачем військової служби само по собі, як і введення військового стану не є апріорі підставами для поновлення такого строку.
Отже, в цій частині ухвала місцевого суду постановлена з дотриманням процесуального права.
В той же час, стосовно вимог про нарахування та виплату підйомної допомоги при переведенні позивача на нове місце, місцевий суд допустився помилки.
Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України №557 від 11 травня 2022 року лейтенанта ОСОБА_1 , призначено командиром кулеметного взводу стрілецької роти стрілецького батальйону, військової частини НОМЕР_1 .
Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 №137 від 15.05.2022, лейтенанта ОСОБА_1 командира кулеметного взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_4 стрілецького батальйону, військової частини НОМЕР_1 зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення.
Згідно п.1 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №45 від 05.02.2018 (далі - Порядок №45), у разі переїзду військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, та тих, які проходять кадрову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням на навчання до вищих військових навчальних закладів, вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи (далі - військові навчальні заклади), та військових коледжів або навчальних центрів (навчальних підрозділів), термін навчання в яких становить шість місяців і більше, без збереження посади за попереднім місцем служби або у зв`язку з передислокацією військової частини (підрозділу військової частини), установи, організації (далі - військова частина) їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена його сім`ї, який переїхав з ним на нове місце військової служби.
Відповідно до п. 2 Порядку №45, право на отримання підйомної допомоги і добових для військовослужбовців виникає на дату прийняття військовослужбовцем посади та справ - для військовослужбовців, які переїхали на нове місце служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посаду.
Отже, відповідне право у позивача виникло в травні 2022 року.
Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Отже, до 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
У рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії частини першої статті 233 Кодекс законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Аналогічний підхід щодо застосування приписів статті 233 Кодексу законів про працю України застосовано Верховним Судом у постановах від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 27.04.2023 у справі № 300/4201/22, від 28.09.2023 у справі № 140/2168/23, від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23.
Відтак, щодо цих позовних вимог строк звернення позивачем до суду не пропущений, тому в цій частині місцевий суд помилково повернув позов.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 320, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року у справі № 360/752/25 в частині повернення позовної заяви щодо вимог:
- визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати підйомної допомоги ОСОБА_1 при переведенні на нове місце служби;
- зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу при переведенні на нове місце служби,
скасувати, а справу № 360/752/25 в цій частині направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В іншій частині ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року у справі № 360/752/25 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 19 серпня 2025 року.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                                   І. В. Сіваченко

                                                                                                              А. А. Блохін

                                                                                                              Е. Г. Казначеєв