УХВАЛА

02 липня 2025 року 
м. Київ

справа №420/1683/25
адміністративне провадження №Зі/990/112/25

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Білак М.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про відвід судді Смоковичу М.І. у справі №420/1683/25 за позовом ОСОБА_1 до Вищого антикорупційного суду про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В:
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вищого антикорупційного суду, у якому просив:
- визнати протиправними дії Вищого антикорупційного суду у формі наданні за запитами від 27 липня 2024 року та від 31 серпня 2024 року неповної, неточної та недостовірної інформації листами від 11 вересня 2024 року №03.10-01/15/2024 та від 13 серпня 2024 року №03.10-04/59/2024;
- зобов`язати Вищий антикорупційний суд надати за запитами від 27 липня 2024 року та від 31 серпня 2024 року повну, точну та достовірну інформацію.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Вищого антикорупційного суду у формі надання за запитами ОСОБА_1 від 27 липня 2024 року та 31 серпня 2024 року відповіді листами від 11 вересня 2024 року №03.10-01/15/2024 та від 13 серпня 2024 року №03.10-04/59/2024 в частині відповіді на питання №3 вказаних запитів.
Зобов`язано Вищий антикорупційний суд повторно розглянути запити ОСОБА_1 від 27 липня 2024 року та 31 серпня 2024 року в частині питання №3 цих запитів, а саме: чи вживав у 2023 році чи у 2024 році Вищий антикорупційний суд будь-які заходи щодо повторного розгляду заяви від 16 листопада 2021 року, та заяви його захисника адвоката Позняка А.М. від 22 грудня 2021 року про видачу копії протоколу та технічного запису судового засідання та копiй документiв у справi №991/6913/21, і якщо так, то на яких саме нормативних підставах.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
У встановленні судового контролю за виконанням рішення суду відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Вищого антикорупційного суду залишено без задоволення. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року залишено без змін.
23 червня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2025 року у справі №420/1683/25.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 червня 2025 року визначено колегію суддів у складі: Смоковича М.І. (головуючий суддя), Радишевської О.Р., Уханенка С.А.
30 червня 2025 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід судді Смоковичу М.І.
Вказану заяву ОСОБА_1 , з посиланням на пункт 4 частини першої статті 36 КАС України, відповідно до якого суддя не може брати участі у розгляді адміністративної справи та підлягає відводу (самовідводу) - за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді, обґрунтовує тим, що у позивача виникають об`єктивні сумніви щодо неупередженості та об`єктивності судді Смоковича М.І. Також зазначає, що: «суддя Смокович  М.І. не може вважатися щодо мене стороннім спостерігачем цілком неупередженим».
Заявник зазначає, що дружина судді Смоковича М.І. - ОСОБА_2 щонайменш у 2015 - 2021 роках працювала у Генеральній прокуратурі України. Водночас предметом спору у справі №420/1683/25 та відповідно касаційної скарги є протиправне приховування Вищого антикорупційного суду системи проявів антисемітизму та виправдання антисемітизму з боку сторони обвинувачення, а саме прокурорів у кримінальному провадженні 52017000000000361.
Крім того, обґрунтовуючи заяву, заявник вказує, що суддя Смокович М.І. був щонайменш у 2016 року доцентом кафедри адміністративного права та процесу Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Водночас позивач у період 2014 - 2016 років був професором кафедри міжнародного права Інституту міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка.
Також заявник стверджує, що суддя Смокович М.І. був або є професором кафедри конституційного і адміністративного права Національного авіаційного університету. Своєю чергою позивач наразі за основним місцем роботи працює професором кафедри міжнародного права та порівняльного правознавства Національного авіаційного університету.
Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2025 року визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід судді Смоковичу М.І. у справі №420/1683/25. Передано заяву про відвід судді Смоковичу М.І. на автоматизований розподіл для визначення у встановленому Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України) порядку судді, яким вирішуватиметься питання про відвід за цією заявою.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 липня 2025 року для розгляду вказаної заяви визначено суддю Верховного Суду Білак М.В.
Вирішуючи заяву ОСОБА_1 про відвід судді Смоковичу М.І., Суд виходить з такого.
Відповідно до частини восьмої статті 40 КАС України суддя, якому передано заяву про відвід, вирішує питання про відвід в порядку письмового провадження.
Підстави для відводу (самовідводу) судді встановлені у статтях 36 КАС України.
Положення частини першої статті 36 КАС України передбачають випадки, коли суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу), а саме: 1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі; 2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи; 3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді; 5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.
Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, визначених статтею 37 цього Кодексу, яка встановлює недопустимість повторної участі суддів в розгляді адміністративної справи.
Відповідно до частини четвертої статті 36 КАС України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
Верховний Суд зазначає, що метою запровадження інституту відводу судді (суддів) є гарантування безсторонності суду, зокрема, запобігання упередженості судді (суддів) під час розгляду справи.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У зв`язку із цим Верховний Суд звертає увагу на те, що стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручання, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово «неупереджений» передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.
Варто зауважити, що жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції «неупередженість» («безсторонність») судді», а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості суд вважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці Європейського суду з прав людини.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справи «Білух проти України», заява №33949/02) обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:
1) «об`єктивним критерієм», який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність; вирішальною є саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;
2) «суб`єктивним критерієм», який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність.
Таким чином, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.
При визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими, іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість (рішення ЄСПЛ від 10 грудня 2009 року в справі «Мироненко і Мартенко проти України», заява № 4785/02 та рішення ЄСПЛ від 09 січня 2013 року в справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).
При об`єктивному підході до встановлення наявності упередженості суду (суддів) повинно бути визначено окремо від поведінки судді, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. При цьому, вирішальним є саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду.
Разом з цим, Верховний Суд зазначає, що суб`єктивний критерій вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і лише після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність.
Особа, яка подала заяву про відвід судді, повинна довести на підставі доказів факт упередженості судді у розгляді справи. Водночас відвід повинен бути вмотивований, з наведенням відповідних аргументів, доказів, які підтверджують наявність підстав для відводу.
Отже, не може бути підставою для відводу суддів заява, яка містить лише припущення про існування відповідних обставин, непідтверджених належними і допустимими доказами.
У заяві про відвід судді Смоковича М.І. вказано, що вона подана на підставі пункту 4 частини першої статті 36 КАС України (за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді). У зв`язку з цим суд звертає увагу на те, що для відведення суддів з цієї підстави необхідно обґрунтувати наявність обставин, які викликають сумнів у їх неупередженості або об`єктивності.
Проаналізувавши всі доводи та аргументи, що містяться в заяві про відвід, суд дійшов висновку, що вони не містять обставин, визначених статтею 36 КАС України, за наявності яких суддя підлягає відводу. Наведені у заяві мотиви не можуть слугувати підставою для відведення судді, оскільки ґрунтуються виключно на припущеннях та оціночних судженнях учасника процесу. Заява не містить посилання на конкретні факти прояву суддею Смоковичем М.І. поведінки, яка б свідчила про його небезсторонність чи заінтересованість в результаті розгляду цієї справи,  а лише свідчать про фактичну незгоду особи, яка її подала, з діями судді та судовими рішеннями. Викладені доводи не можна розцінювати як доказ сформованої упередженої позиції.
Будь-яких інших доказів, які б підтверджували пряму чи опосередковану заінтересованість судді Смоковича М.І. в результаті розгляду справи № 420/1683/25, або наявність обставин, які викликають сумнів у його неупередженості, з доводів заяви про відвід не вбачається.
Інші підстави, передбачені статтею 36 КАС України, які б унеможливлювали участь у розгляді справи судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Смоковича М.І. і викликали необхідність його відводу, відсутні.
У зв`язку з цим у задоволенні поданої заяви про відвід судді слід відмовити.
Керуючись статтями 40, 243, 248, 256 КАС України, 
У Х В А Л И В:
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Смоковичу М.І. у розгляді справі №420/1683/25.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                     М.В. Білак