П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
30 липня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/42/24	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Димерлія О.О.,
суддів  Джабурії О.В., Шляхтицького О.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 року у справі №420/42/24 за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:
01.01.2024 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій, з урахуванням уточнень, просив:
- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) відносно ОСОБА_1 щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;
- зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 02 серпня 2021 року по 10 грудня 2023 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що відповідачем порушено вимоги статей 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України, оскільки не виплачено йому при звільненні індексацію грошового забезпечення, а тому ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
За наслідками розгляду зазначеної справи Одеським окружним адміністративним судом 30 жовтня 2024 року прийнято судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.08.2019 року по 09.12.2023 року.
Присуджено до стягнення з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 128150 грн. 76 коп. з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції зазначив, що чинне законодавство про працю, її оплату та вирішення спорів про працю, зокрема, приписи статті 117 КЗпП України є загальними і поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб. Разом з цим, як зауважено окружним адміністративним судом, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 Кодексу законів про працю України.
Враховуючи те, що індексацію грошового забезпечення позивачу не виплачено в день його звільнення з військової служби, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у ОСОБА_1 права на виплату середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України.
Вирішуючи питання щодо визначення періоду та розміру середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, суд першої інстанції урахував, що з 19.07.2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України змінено й встановлено, що компенсація за несвоєчасний розрахунок виплачується за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що період, за який підлягає стягненню середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку, необхідно поділяти на дві частини: до 19.07.2022 року і після цієї дати.
Як вказано окружним адміністративним судом, період до 19.07.2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не передбачала обмежень періоду, за який міг нараховуватися середній заробіток. У разі істотного дисбалансу між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати середній заробіток зменшується з урахуванням принципу пропорційності, механізм застосування якого викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.
Період після 19.07.2022 року регулюється новою редакцією статті 117 КЗпП України (яка обмежує виплату середнього заробітку шістьма місяцями) і висновки Великої Палати Верховного Суду, які стосуються стягнення відшкодування з урахуванням принципу пропорційності, до цього періоду не застосовуються.
Посилаючись на викладені особливості застосування приписів статті 117 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку у загальному розмірі 128150 грн. 76 коп. за період з 03.08.2019 року по 09.12.2023 року.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, військовою частиною НОМЕР_1 (далі – скаржник) подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено про те, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, а тому положення Кодексу законів про працю України на них не поширюються. 
Крім того, на думку скаржника, виплата на користь позивача індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для нарахування середнього заробітку у розумінні вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.
З наведених підстав, на переконання скаржника, у даних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до військової частини відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, та стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум.
При цьому, скаржник звертає увагу, що з 19.07.2022 року законодавцем встановлене обмеження періоду відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями. У зв`язку з чим, скаржник уважає, що судом першої інстанції безпідставно застосовано в спірних правовідносинах приписи статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022 року, для визначення періоду з 03.08.2019 року по 18.07.2022 року.
В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як установлено судом першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 проходив військову службу у НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ).
Відповідно до витягу із наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України №170-ОС від 02.08.2019 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби з 02.08.2019 року. (а.с.7)
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.10.2023 року у справі №420/2173/23, яке залишене без змін П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2023 року, позов ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України – задоволено частково.
Визнано протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо застосування червня 2015 року, як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року. 
Зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, із урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання рішення суду у справі №420/2173/23, 10.12.2023 року НОМЕР_2 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України виплачено на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у розмірі 60 276 грн. 41 коп., що підтверджується копією платіжної інструкції від 10.12.2023 року. (а.с.8)
Відтак, як з`ясовано апеляційним судом, остаточний розрахунок з ОСОБА_1 проведено відповідачем не в день його звільнення з військової служби - 02.08.2019 року, а лише 10.12.2023 року.
Уважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.
Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Приписами частини 5 статті 17 Конституції України установлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно до частин другої - четвертої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. 
До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), одноразові додаткові види грошового забезпечення.
У відповідності із частиною другою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Слід зазначити, що на даний час Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 не врегульовані питання, пов`язані з виплатою грошового забезпечення або відповідних компенсацій військовослужбовцям у разі затримки проведення з ними повного розрахунку за час служби, не установлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті. 
Разом з цим, вказане ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Відтак, з аналізу наведених вище приписів законодавства України слідує, що у спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.
Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) регламентовано, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Положеннями статті 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Положеннями частини першої цієї статті установлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові  його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно із частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.
Оскільки в даному випадку спеціальним законодавством не установлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд уважає правильним висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України у спірному випадку, та як наслідок безпідставність доводів скаржника в цій частині.
Як слідує з матеріалів справи, на виконання рішення суду №420/2173/23, 10.12.2023 року НОМЕР_2 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України проведено остаточний розрахунок належних позивачу сум при звільненні та перераховано на його картковий рахунок індексацію грошового забезпечення у розмірі 60 276 грн. 41 коп. (а.с.8)
Судова колегія зауважує, що вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, установлено не проведення повного розрахунку відповідача із позивачем в день його звільнення (встановлено невиплату індексації грошового забезпечення при звільненні з військової служби).
Слід зауважити, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність. 
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Більше того, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Беручи до уваги вище наведене, судова колегія уважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги скаржника про відсутність у даному випадку підстав для застосування приписів статті 117 КЗпП України та як наслідок стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні. 
Крім цього, апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що індексації грошового забезпечення не є складовою частиною грошового забезпечення військослужбовців.
Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР.
Так, структура заробітної плати складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно із чинним законодавством.
За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-XI, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" визначено, що Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
З аналізу вище викладених приписів законодавства України слідує, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Нарахування індексації грошового забезпечення повинне здійснюватися у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, а саме Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078. Тобто, сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
Стосовно доводів скаржника щодо безпідставності визначення судом попередньої інстанції періоду з 03.08.2019 року до 18.07.2022 року для розрахунку розміру середнього заробітку, апеляційний суд вказує про таке.
Так, статтею 117 КЗпП України у редакції, чинній на момент звільнення позивача із військової служби (02.08.2019 року), передбачено, що середній заробіток, як вид відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок, виплачується за весь період затримки розрахунку. 
Разом з цим, Законом №2352-ІХ, який набрав чинності 19.07.2022 року, текст статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції, відповідно до якої середній заробіток виплачується по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Апеляційний суд зазначає, що Верховний Суд уже вирішував питання застосування 117 КЗпП України до подібних триваючих правовідносин, у тому числі й в аспекті застосовності після 19.07.2022 року правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 року у справі №761/9584/15-ц.
Так, Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06.12.2024 року у справі №440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом №2352-IX - 19.07.2022 року положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. 
Зокрема, до 19.07.2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону №3248-IV, тоді як після 19.07.2022 року підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону №2352-IX.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону №248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону №2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: 
- правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно із положенням статті 117 КЗпП України у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців; 
- у період з 19.07.2022 року підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Вирішуючи спір, суд попередньої інстанції дійшов висновку, що до спірних правовідносин стаття 117 КЗпП України має застосовуватися у двох редакціях: 
- період до 19.07.2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не передбачала обмежень періоду, за який міг нараховуватися середній заробіток;
- період після 19.07.2022 року регулюється новою редакцією статті 117 КЗпП України (яка обмежує виплату середнього заробітку шістьма місяцями)
Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що суд попередньої інстанції діяв правильно, коли для визначення періоду, за який підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки повного розрахунку, урахував наведені вище зміни та висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Рішення суду першої інстанції в частині розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є предметом оскарження апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 , а тому відповідно до приписів частини 1 статті 308 КАС України апеляційний суд не дає правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
З огляду на викладене вище, колегія суддів уважає, що суд попередньої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права.
У відповідності до ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 року у справі №420/42/24 за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії  судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	О.В. Джабурія    О.І. Шляхтицький