ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2025 року	Львів	Справа № 140/6755/24 пров. № А/857/26440/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                  Хобор Р.Б.,
суддів                                                                       Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,
                     
розглянувши в порядку письмового провадження, в м. Львові, апеляційну скаргу Головного управління  Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року, що ухвалила суддя Смокович В.І., у м.  Луцьку, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, у справі № 140/6755/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій,

                                                            В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у м. Києві від 20 червня 2024 року № 032950010347 щодо відмови в призначенні позивачці пенсії із зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та зобов`язання  Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві призначити ОСОБА_1 пенсію із зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з 28 квітня 2024 року. 
20 вересня 2024 року Волинський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким адміністративний позов задовольнив частково.
Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 20 червня 2024 року №032950010347 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити призначення ОСОБА_1 пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 28 квітня 2024 року. 
Стягнув на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві судовий збір в сумі 1211,20 грн.
Приймаючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що документами, які подала позивачка, підтверджено право позивачки на зниження пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". 
Суд відмовив у задоволенні позову до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, оскільки, вказане управління є неналежним відповідачем у справі.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржило Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві, подавши апеляційну скаргу, у якій просить  скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, Головне управління Пенсійного фонду України у області зазначає те, що позивачка не має права на зниження пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України  "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки, позивачка не проживала  у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року більше трьох років.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням від 12 липня 1993 року серії НОМЕР_1  (арк. спр. 16).
Позивачка 13 червня 2024 року звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії на підставі статті 15 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що підтверджується листом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 21 червня 2024 року №0300-0211-8/37304.).
Відповідач, на підставі заяви та наданих документів, виніс рішення від 20 червня 2024 року № 032950010347 про відмову в призначенні пенсії за віком, відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у зв`язку із не підтвердженням факту проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення на 01 січня 1993 рік не менше 3 років.
Даним рішенням встановлено період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення з 26 квітня 1986 року по 03 вересня 1987 року та з 29 червня 1991 року по 31 грудня 1992 року, який становить 2 роки 10 місяців 11 днів.
Не зараховано до періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, згідно з довідкою від 11 червня 2024 року № 2520, періоди: з 01 серпня 1988 року по 30 серпня 1988 року; з 01 серпня 1989 року по 30 серпня 1989 року та з 01 серпня 1990 року по 30 серпня 1990 року, оскільки в довідці зазначено, що позивачка проживала без реєстрації, однак зроблено акт обстеження від 03 червня 2024 року (акт не надано).
Не погоджуючись з рішенням ГУ ПФУ в м. Києві від 20 червня 2024 року № 032950010347 позивачка звернулася з позовом до суду. 
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно - правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Частиною 1 статті 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV від 09.03.2003 передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За нормою статті 26 вказаного Закону, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років.
Сторони не заперечують ту обставину, що на час звернення до відповідача вік позивачки - 54 роки 1 місяць 17 днів, а страховий стаж позивачки -34 роки 3 місяці 11 днів. 
Позивачка просить відповідача призначити пенсію зі зменшенням встановленого законом віку виходу на пенсію, як особі, яка постійно проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені Законом України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі - Закон № 796-XII).
Відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого  статтею 26  Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються зі зменшенням пенсійного віку на 3 роки, та додатково на 1 рік за кожні 3 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Отже, умовою для надання пенсій особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення зі зменшенням пенсійного віку на 3 роки, та додатково на 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 6 років, є те, що особа проживала або працювала у цій зоні не менше 3 років станом на 1 січня 1993 року.
У іншому випадку питання про зменшення пенсійного віку не розглядається.
Додаткове зниження пенсійного віку на 1 рік за кожні 3 роки проживання, роботи, але не більше 6 років, визначається залежно від часу проживання, роботи особи у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії.
Відповідно до статті 15 Закон № 796-XII, підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.
Відповідно до підпункту 7 пункту 2.1 постанови правління Пенсійного фонду України затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є:
документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями);
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 3 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі  статтею 55  Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи");
Апеляційний суд встановив те, що позивачка має посвідчення громадянки, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи  (3 категорія) серії НОМЕР_2 . 
Таке посвідчення, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 14 Закону № 796-XII, видається особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше трьох років.
Зважаючи на те, що посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи 3 категорії видається особам, які постійно проживали або постійно працювали чи постійно навчалися на території зони гарантованого добровільного відселення, станом 01 січня 1993 року не менше 3 років, а для розгляду питання про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку значення має лише факт проживання чи праці у цій зоні, то  посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи 3 категорії  серії НОМЕР_2 не підтверджує факт проживання чи праці позивачки на території зони гарантованого добровільного відселення, станом 01 січня 1993 року не менше 3 років.
В такому випадку, до уваги приймаються довідки про період проживання, роботи на території зони гарантованого добровільного відселення.
Для цього позивачка надала довідку видану виконкомом Маневицької селищної ради 11 червня 2024 року № 2520 про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала, згідно з актом обстеження від 04 червня 2024 року без реєстрації у будинку батьків під час щорічних канікул при навчанні в Тернопільському фінансово - економічному інституті: з 01 серпня 1988 року по 30 серпня 1988 року, з 01 серпня 1989 року по 30 серпня 1989 року, з 01 серпня 1990 року по 30 серпня 1990 року, в селі Велика Яблунька Волинської області. 
Апеляційний суд критично оцінює вказану довідку, та не бере до уваги відомості, викладені у акті обстеження житлових умов від 04 червня 2024 року, оскільки акт обстеження житлових умов складається за інформацією отриманою на день складання акту. Так, при складанні акту 04 червня 2024 року (обстеженні житлових умов), уповноважені особи не могли спостерігати (обстежувати) обставини, які існували чи не існували в 1988- 1990 роках.
Крім того, апеляційний суд встановив, що позивачка не подавала акт обстеження житлових умов від 04 червня 2024 року до пенсійного органу і в матеріалах справи вказаний акт відсутній.
Також позивачка не подала пенсійному органу та суду документів на підтвердження наявності (тривалості) канікул у Тернопільському фінансово - економічному інституті: з 01 серпня 1988 року по 30 серпня 1988 року, з 01 серпня 1989 року по 30 серпня 1989 року, з 01 серпня 1990 року по 30 серпня 1990 року. 
Інші періоди проживання позивачки на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року спірними не є, тому апеляційний суд їх не оцінює 
Таким чином, зважаючи на періоди навчання (практики) позивачки, позивачка не проживала на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року більше 3 років.
Тому, апеляційний суд вважає, що позивачка не має права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, відповідно до  ст. 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Отже, відповідач, приймаючи спірне рішення, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції, в частині задоволення позову, неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права.
Апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги такими, що спростовують висновки суду першої інстанції, а тому її необхідно задовольнити. Водночас, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст.  308,  311,  315,  317,  321,  325,  328,  329,  331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                               П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління  Пенсійного фонду України в місті Києві задовольнити.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року у справі № 140/6755/24 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття. 
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. М. Шавель  	

Повне судове рішення складено